Rettig Attila

Emila bolygóközi kalandjai

Science-fiction meseregény

Nagy Bettina rajzaival

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Nagy-Kemendy Júlia
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Rettig Attila, 2021
© Nagy Bettina, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6283

1. fejezet: Az indulás

Az üstökösök porból és jégből álló égitestek, amelyek leginkább egy „piszkos hógolyóhoz” hasonlíthatók. Átmérőjük néhány kilométer.

Amikor Emila magához tért, a hideg fémpadlón feküdt, és teljes sötétség vette körül. Kis rázkódást érzett és apró neszeket hallott, mintha műszerek zizegnének. A neszeken kívül semmi mást nem érzékelt. Lassan összeszedte magát, megdörzsölte a szemét, és feltápászkodott. Kábán körbenézett, nagyokat pislogott, mire derengeni kezdtek a körvonalak. Egyenes vonalakat látott és azok legömbölyített végeit.

Azután lassan előjöttek a színek is: fémes-szürke és tejfehér volt minden.

– Nahát, ez remek – mondta hangosan –, ezek szerint elaludtam. Vagy elájultam?

Ásított egyet, azután megnyomta a zöld gombot az ajtó mellett, mire az szisszenve kinyílt. Óvatosan kidugta a fejét, körbenézett, majd kilépett a folyosóra. Elindult az irányítóterem felé. Az űrhajó belsejének részletei lassan kibontakoztak a szeme előtt.

Emila egy XT–10-esben volt, amely 1,2 millió kilométer per óra sebességgel, azaz B1-es űrsebességgel* száguldott.

Mikor belépett az irányítóterembe, tátott szájjal bámult ki a hatalmas, padlótól plafonig érő ablakokon át az űrre. Áthatolhatatlan feketeség fogadta, mintha egy óriási, fekete festékkel teli medencében úszna. Pár kékes-szürkés árnyalatú ködfoszlányt, távolban ragyogó csillagokat és halványan derengő bolygókat látott csupán.

Odament a vezérlőpulthoz, és immár tágra nyílt szemekkel nézte a monitorokat, kékesfehér fény tükröződött az arcán. A fedélzeti számítógép szerint öt órával ezelőtt hagyta el a Szorizont. Ez azt jelentette, hogy minimum 6 millió kilométernyi távolságra van a szülőbolygójától.

***

Élénken élt még benne a szokásos reggeli veszekedés apával. Már megint az iskola volt a téma.

– Jól van, jövőre javítok – mondta szemtelenül Emila. – Nem kell ezen ennyire kattogni!

Apa erre a szokásosnál is mérgesebb lett, és felküldte a lányát a szobájába.

Emila dúlva-fúlva engedelmeskedett, becsapva maga után az ajtót. Filó csak megszeppenve ült az asztalnál, és csendben majszolta a reggelijét.

– Már évek óta ez megy, nem bírom tovább! – dühöngött Emila a szobájában. – Mindig ez van, iszonyú rosszkedv mindig, amióta… – Nem folytatta, elhessegette magától a rossz gondolatokat.

„Elegem van, elmegyek. Tök mindegy, hová, úgysem érdekli” – gondolta egyszerre szomorúan és bosszúsan.

Andrielára gondolt, a legjobb barátnőjére.

„Na, azért náluk sem minden szuper” – gondolta, és eszébe jutott, hogy Andriela szegény mamája mindig milyen rosszkedvű. Egyszer még azon is versenyeztek, hogy kinél rosszabb a hangulat otthon.

***

„Tehát repülök. Repülök az űrben, egyedül” – zökkent vissza a jelenbe Emila.

Még mindig haragudott apára. Azután hirtelen kétségbeesés lett rajta úrrá:

„Miért kellett nekem beülni ebbe az űrhajóba?”

Nem tudta, mitévő legyen, mert ilyen helyzetben még sohasem volt. Visszaült a földre, és azt mondta magának:

– Csak nyugi. Ne izgulj, nem lesz semmi baj.

Jól tudta, hogyan kell egy űrhajót vezetni. Alig múlt tizenegy éves, de már több időt töltött űrhajókabinokban és fedélzeti számítógépek közelében, mint sok más ember a Szorizonon. A probléma csak az volt, hogy miután az űrhajó robotpilótával közlekedett, csak nyolc órával az indulás után lehetett megváltoztatni a koordinátákat.

***

– Most már csak azt kell kitalálnom, hogyan jutok minél hamarabb haza – gondolkodott hangosan.

Mint minden hónapban egyszer, most is tanulmányi kiránduláson vett részt az osztály az űrhajóállomás hangárjában, nem messze a tervezőirodától, ahol apa dolgozott.

Eleinte együtt ment az osztállyal, azután szép lassan lemaradozott. Kíváncsi kislány lévén be-bekukucskált a félkész és a kész űrhajókba, nézegette a hajtóműveket, a pilótafülkéket, a számtalan formát és tervezői megoldást. Ő is tervezőmérnök szeretett volna lenni, akárcsak apa. Tátott szájjal bámulta a legújabb siklókat, teherhajókat, felderítő űrhajókat.

De ezúttal igazából egy alkalmas űrhajót keresett, amivel minél messzebbre el lehetett menni. Vagy ahová legalábbis el lehetett bújni egy időre. Túl sok volt az állandó veszekedés, betelt a pohár. Kapóra jött a tanulmányi kirándulás a hangárban.

Emilának elege lett apa búskomorságából, elege lett abból, hogy alig figyel rá, nem tud a lányáról semmit, legalábbis ő így érezte. Elege lett abból, hogy alig van otthon zene vagy nevetés. Elege lett mindenből.

– Azután a tanárnő kivezényelt mindenkit a hangárból – idézte fel magában a történteket, mintha csak mesélne valakinek –, de én visszalopództam, és beültem ebbe az XT–10-esbe. Még mindig nagyon mérges voltam apára, és nem akartam hazamenni. Azután nem emlékszem semmire. Habár…

Derengeni kezdett valami, mintha hangos csattanást hallott volna, miután beült a hajóba, azután egy pillanatra vakító fényt látott, azután sötétség. Többre nem emlékezett.

Nagyot ásított, és a vezérlőpultot tanulmányozta. Négyzet alakú volt, lekerekített szélekkel, tejfehér színű műanyagból készült. Középen egy óriási érintőképernyő helyezkedett el, koordinátákkal, diagramokkal, folyton mozgó görbékkel, fel-le hullámzó függőleges csíkokkal és háromdimenziós bolygómodellekkel. A képernyő kékesfehéren derengett, és alig hallhatóan vibrált-zümmögött, akár egy nagy, négyszögletes dongó.

Emila gondolt rá, hogy megérint pár ábrát a képernyőn, de inkább letett róla. Ugyan jól ismerte az űrhajót, mindent azért nem tudott róla, és volt annyira okos, hogy nem játszott a műszerekkel.

Közvetlenül az érintőképernyő mellett fémből és műanyagból készült karok helyezkedtek el, amikkel a sebességet lehetett csökkenteni, illetve növelni. Ezek mellett világító gombok sorakoztak, mindegyiken egy-egy rövidítés, például STR (start), STP (stop), KI (kiold) vagy BE (bekapcsol).

Sokáig vizslatta a vezérlőpultot. Eddig mindig csak szimulátoron vagy filmfelvételen látott hasonlót, most először életében ült egy igazi űrhajó irányítóülésében, ráadásul kapitányként.

– Emila kapitány – mondta hangosan, kuncogva, és megjátszott komolysággal tisztelgett magának.

„Csak azt tudnám, miért indult el az űrhajó – gondolkodott tovább a helyzetén. – Miért nem figyelmeztetett senki? Biztosan valami műszaki hiba. Vagy tesztrepülés.”

Mindig pilóta nélkül végezték a tesztrepüléseket, a Szorizon közvetlen közelében. Egy hétig reptették az űrhajót, feljegyezték a gyorsulást, a felületi anyagreakciót, a stabilitást. Valószínűleg most is ez történhetett, de akkor miért nem ellenőrizte senki, hogy üres-e az űrhajó? Emila nem tudhatta, hogy pont abba ült be, amelyiket aznap tesztelték először, és öt perccel azelőtt ellenőrizték, mielőtt Emila belopódzott volna.

Amikor a kirándulás után beszállt az űrhajóba, mászkált benne egy darabig, nézegette a műszereket. Emila úgy vélte, hogy sokáig itt marad, mert nem volt semmi kedve hazamenni. Hirtelen éles sivítás hallatszott a pilótafülke felől, mire Emila annyira megijedt, hogy hátrahőkölt, és beverte a fejét egy fémkonzolba. Az ütéstől azonnal elájult, és csak öt órával később tért magához.

– Hát persze – csapott a homlokára, miután sikerült összeraknia a történetet. – Ezért nem talált meg senki! Egy tesztűrhajóba kerültem, pár perccel az indulás előtt – kiáltott fel.

Majd hozzátette, kevésbé lelkesen:

– Ez nem túl jó hír.

Mindig is kíváncsi természetű volt, meg akart ismerni új dolgokat, nyitott szemmel tekintett a világra. Most viszont egyáltalán nem örült annak, hogy kíváncsisága ilyen galibába sodorta.

Emila egyrészt megijedt, mert egyedül még soha nem repült, másrészt viszont megnyugtatta, hogy nemcsak az űrhajónak, hanem neki magának is volt egy személyi követője, amit bármikor ki és be lehetett kapcsolni. Ez attól függött, hogy az illető akarja-e, hogy megtalálják vagy sem. Tizenhat év alatti gyerekeknél ezt természetesen a szülők szabályozták.

Emila tovább merengett helyzetén, és az izgatottság helyét lassan átvette a bizonytalanság érzése.

– Most meg mit fogok csinálni? – kérdezte félhangosan, abban reménykedve, hogy hátha válaszol valaki. Természetesen nem felelt senki, csak a műszerek zizegtek halkan.

***

Még töprengett egy darabig a délelőtti eseményeken, majd, mivel jobb nem jutott eszébe, körbesétált az űrhajóban. Ismerte a modellt, ezért tudta, merre vezetnek a folyosók, hol van az élelmiszerraktár, hogyan nyílnak és záródnak a biztonsági ajtók.

Elindult a folyosón. A falon hosszú, ezüstszínű kígyóként szellőzőcsövek futottak, a padlón fénycsíkok segítették a tájékozódást. Tiszta űrhajó volt, a kékes-fehéres színű falakat néhol monitorok, máshol szellőzőnyílások tagolták. A padlót helyenként rácsok borították.

Először a szerelőműhelyre volt kíváncsi. Tudta, hogy az űrhajó legalsó részében van, úgyhogy egy körlépcsőn le is ment két szintet. A műhelyben ládákat, szerszámokat és egy kisméretű terepjárót talált. Emila csodálkozott, hogy még a tesztrepülésre is magukkal szokták vinni a járművet. Alaposan szemügyre vette a különböző műszereket és alkatrészeket, majd megpaskolta a terepjáró kerekét, és folytatta a felfedezőutat.

Az XT–10-es egy kisebb-közepes méretű űrhajó volt, összesen hat fős legénységre tervezve. Természetesen mindenkinek jutott saját hálófülke. Mind a hatba bekukkantott, de kissé csalódottan állapította meg, hogy teljesen egyformák. Ágy, szekrény, mosdófülke, asztal. Mindegyikben volt egy hatalmas érintőképernyős panel, amely az egész falat betöltötte, és amelyen tetszés szerint lehetett zenét hallgatni, filmeket nézni, videótelefonálni, vagy bármilyen háttérképet vagy háttérvideót elhelyezni.

A hálófülkék után megkereste a konyhával egybekötött étkezőt. Tágas terem volt, középen egy óriási, kerek, fehér asztallal, mögötte teljes funkciós konyhával. Itt lehetett főzni, sütni, grillezni, de akár ételt rendelni is: ötven különféle ételből lehetett választani, amit a robotgép percek alatt el tudott készíteni.

Az étkező után a melegház felé vette az irányt. Ebben a körülbelül tíz méter hosszú és ugyanilyen széles kamrában növénynevelő LED-ek fényével megvilágított palánták ezrei sorakoztak, hosszúkás, ovális alakú, fehér színű cserepekben. Gyümölcsök, zöldségek, fűszer- és egyéb haszonnövények fognak majd egyszer itt kikelni.

„De kár, hogy ez csak egy próbarepülés – gondolta Emila –, most szívesen ennék egy kis friss málnát és őszibarackot.”

Csettintett egyet a nyelvével, és folytatta útját. A következő állomás a digitális könyvtár volt. Ebben a melegházzal megegyező méretű teremben majdnem a plafonig érő, vékony, fehér színű falak húzódtak, oldalukban számtalan apró, színes csíkkal. Mindegyik csík egy hordozható USB-csatlakozóval egybeépített flashmemóriát tartalmazott, amin a legkülönbözőbb témákról lehetett tájékozódni, mint például asztrofizika, pszichológia, exobiológia, történelem vagy művészetek.

Utoljára a raktárba kukkantott be, ahol élelmiszercsomagokat, ruhát és védőfelszerelést talált. Ez a helyiség nem volt annyira érdekes, ezért itt csak pár percet időzött.

A séta után visszament az irányítóterembe, és beült az irányítóülésbe. Tanulmányozta a kijelzőket és a koordinátákat.

– Ezek szerint most éppen az egyik külső pálya felé tartok. Három óra múlva majd visszafordulok – állapította meg hangosan. Ellenőrizte a műszereket:

„Védőpajzs kioldva, robotpilóta bekapcsolva, meteoritérzékelők működnek. Na, akkor már nagy baj nem történhet.” – Visszaült a székbe. Pördült egyet benne. Apára gondolt és Filóra.

– Vajon mit csinálhatnak most? Hiányzom nekik? Keresnek?

Haragja ugyan már elszállóban volt, de a rossz hangulat és a szomorúság még mindig ott ült a szívén.

„Apa biztos nem nagyon törődik azzal, hogy eltűnt a lánya.” – Elpárolgó haragjával egyidőben azonban egyre nőtt benne a bizonytalanság. Biztosan jó ötlet volt így világgá menni? Beadta jelenlegi helyzetét: Arnakisz-galaxis, 13. külső pálya, közel a Betül-naprendszerhez, még mindig közel a Szorizonhoz. Ezek után beütötte a Szorizon koordinátáit, majd apa kommunikátorának a számát.

Ha valakit érdekel, jól vagyok, hamarosan otthon leszek, egy XT–10-es űrhajóval repülök, a koordinátákat ismeritek. Hívni nem tudtok, mert messze vagyok, de a személyi követőm működik. E.

Ha írásban kimértnek és sértődöttnek akart mutatkozni, mindig csak a nevének a kezdőbetűjét biggyesztette oda az üzenet végére.

„Na, ezt is elintéztük – gondolta elégedetten, és kényelmesen hátradőlt az irányítóülésben. Most már kifejezetten élvezte az utazást. – Pár órán belül biztosan értem jönnek, legrosszabb esetben három órán belül visszafordulok, és estére otthon leszek.”

***

Békésen fütyörészve üldögélt az irányítóülésben, az ablakon keresztül csodálta a rengeteg csillagot és a különböző formákat az űrben. Ugyan száguldott, percenként húszezer kilométeres sebességgel, de ebből a száguldásból nem érzett semmit. Az űr végtelen sötétjében suhant az űrhajó, ő pedig mégis úgy érezte, mintha egy helyben állna.

„Tulajdonképpen rám fért egy kis kaland” – mosolygott, és az iskolára gondolt, illetve a két hét múlva kezdődő szünetre.

Az iskolát szerette is meg nem is. Azokra az órákra szívesen járt be, ahol a természetről, az emberről vagy az űrről tanultak. Az olyan tárgyak érdekelték, mint az űrföldrajz, az egészségtan, a természettan, a kommunikáció és az asztrofizika. A történelmet és a háztartástant nem szerette, csak a tanárnőt.

Az osztályban legjobban Andrielával értették meg egymást. Emilát a legtöbben kedvelték, mert kiválóan tudta utánozni a tanárokat, és tisztelték, mert nyugodt és értelmes volt, és mert több nyelvet beszélt.

Apa gyakran elégedetlenkedett az osztályzatok miatt. Emila egyszer majdnem elhasalt háztartástanból, de végül is sikerült kijavítania elégségesre a félévi jegyét. Apa egyébként is gyakran volt, ha nem is morcos, de nem a legjobb kedvében. Anya halála óta megváltozott. Korábban kiválóan tudta szórakoztatni az embereket, mindenkivel szót értett. Rendszeresen kosárlabdázott a kollégáival, és sokat nevetett.

Hat évvel ezelőtt viszont minden megváltozott. Mintha hirtelen egy másik ember lett volna apából. Keveset beszélt, ritkán játszott a gyerekekkel, a barátaival alig találkozott. Reggelinél általában szótlanul olvasta a híreket. Ha beszéltek is egymással, annak gyakran lett veszekedés a vége. Akárcsak aznap reggel.

***

Tipikus reggel. Apa morcosan böngészte a tabletet, Filó szünet nélkül mesélt a közelgő iskolaszünetről, hogy milyen űrhajót szeretne a születésnapjára, hogy mit csináltak a barátai, hogy miért nem szereti a történelemtanárt, meg hogy miért szeretne egy cicát, akit Zoénak fog nevezni, meg még rengeteg más dologról.

Emila csendben szürcsölte a kakaóját, gondolatban egészen máshol járt. Eltekintve a rossz hangulattól, ami otthon uralkodott, egy olyan kérdés foglalkoztatta, amely már több hónapja nem hagyta nyugodni. Az űrföldrajz órán azt mondta a tanár, hogy az űr végtelen. Csupán ennyit. A tanulók feljegyezték: „Az űr végtelen.” Azonban Emila nem hagyta annyiban a dolgot, mert ezután képtelen volt a tananyagra koncentrálni.

„Ha végtelen az űr, akkor nincs is eleje meg vége? Mindennek van eleje meg vége, még a leghatalmasabb dolgoknak is, a házunknak, a városunknak, az országunknak, a bolygónknak, mindennek.”

Emilát hirtelen félelem szállta meg, amikor a végtelenre gondolt, mintha egy szörnyű mély és széles verembe zuhanna, aminek még csak sejteni sem lehet az alját.

– Kérsz még egy kis lekvárt? – hallatszott először tompán, azután tisztán kivehetően apa hangja.

– Öö, nem, köszönöm – mondta Emila dadogva, mint akit hazugságon kaptak. Azután felcsattant: – Miért kell mindig a híreket olvasni az asztalnál?

– Na jó – rakta le apa türelmetlenül a tabletet. – Ahelyett, hogy engem piszkálnál, inkább nézd meg, milyen disznóól van a szobádban! És az iskola? Hányszor mondtam neked, hogy…

– Jaj, hagyjál már békén azzal a szobával! Elegem van! – kiabálta könnyes szemmel Emila. – Elmegyek, soha többé nem fogsz látni!

– Ne beszélj már ilyen butaságokat, hagyd a drámát! Menj fel a szobádba, pakold össze a holmidat, és irány az iskola!

Emila felviharzott a szobájába, összeszedte az iskolai cuccát, és kifelé menet becsapta maga mögött az ajtót.

– Engem aztán várhattok, elegem van az egészből! – kiabálta legörbülő szájjal és könnyes szemekkel.

Alig pár órával később kísérő nélkül, egyedül repült az űrben, rettenetesen messze az otthonától.

***

Emila szótlanul meredt a vezérlőpultra. Nézte az átlátszó, kékes színű felületet, amely a bőréhez hasonlított. Minden szorizoni embernek világoskék színű bőre volt, egyfajta szelídkék, mint egy nyári nap délutánján az ég. A hajuk is kék színben pompázott, de a bőrüknél sokkal világosabb árnyalatban. A szorizoniak embereknek nevezték magukat, tisztelettel emlékezve őseikre, az igazi emberekre, akik a Föld nevű bolygón éltek valamikor nagyon régen.

Hirtelen a műszerek elkezdtek csipogni, sípolni és villogni. Napkitörést jeleztek. Emila tudta, mi az a napkitörés, ugyanis az asztrofizika órán mindig odafigyelt, köszönhetően a fiatal tanárnak, aki mindig lelkesen és érthetően magyarázta a diákjainak az űr félelmetes, titokzatos és egyben hallatlanul izgalmas történetét és felépítését.

Lenyűgözve nézte a napkitörést. A nap felületének körülbelül egynegyede láthatóan fényesebb volt a többi résznél. Hosszú, több tízezer kilométeres lángcsóvák lövelltek ki az óriási csillagból, vörösen izzott az űr éjfekete sötétjében. Emila bámulta a színek játékát, és örült, hogy tisztes távolban van tőle. Lassan újra elbóbiskolt.

***

Anya nagyon szeretett játszani a gyerekekkel, néha még náluk is jobban élvezte a játékot. Imádott hemperegni velük, imádta gyurmázni apró lábukat, miközben a kicsik csilingelve kacagtak. Imádta azt is, amikor belefújt Emila puha hasába, és az olyan hangot adott ki, mintha valaki púzott volna.

– Pocipuki! – kiáltotta mindig anya, és a gyerekek kacagva tiltakoztak, de élvezték a játékot. Utána fordult a helyzet: a gyerekek ráncigálták anya blúzát, és azt kiabálták:

– Most neked lesz pocipuki!

Nagyon szeretett felolvasni a gyerekeknek, miközben azok tátott szájjal hallgatták a különböző meséket és misztikus történeteket. Nagyon szeretett délutánonként együtt szundítani Emilával és Filóval, és még jobban szeretett velük alvás után felébredni, és nézni álmos, gyűrött, puha arcukat.

***

Egyszer csak villogni és zümmögni kezdett az egyik műszer. Emila felriadt álmából és egy másik űrhajót látott közeledni. Hirtelen megörült a nem várt társaságnak. Most már nem gondolt arra, hogy minél hamarabb hazaérjen, hanem megpróbálta felvenni a kapcsolatot a közeledő űrhajóval. Leadta a szokásos biztonsági hívójelet.

Ha a kapitány a megfelelő választ adja, akkor nincs mitől tartania. Ebben az esetben ugyanis a másik űrhajó ugyanannak a nemzet- és bolygóközi szervezetnek a tagja. Ha nem, akkor még mindig ott van a lehetőség egy másik kód küldésére, amelyben lekéri a hajó adatait és rendeltetését. Ha átküldi ezeket az információkat, le lehet ellenőrizni az egyetemes regisztrációs rendszerben. Ha erre a kódra sem válaszolna, még mindig ott van a lehetőség arra, hogy jelentést küldjön az esetről az adott hatóságnak. Emila ennek tudatában biztonságban érezte magát. Várt a válaszra, amely két perc múlva meg is érkezett. A másik hajó robottechnikai kiegészítőelemeket szállított, viszont legénység nélkül repült. Emila sajnálta, hogy nem léphetett kapcsolatba igazi űrhajósokkal, de nem esett kétségbe, hiszen biztos volt benne, hogy pár órán belül otthon lesz.

***

Újabb fél óra telt el. Emila megéhezett, úgyhogy körülnézett a raktárban, hogy van-e valami ennivaló. Miután tesztrepülésről volt szó, nemigen akadt élelmiszer a hajón, és az automatikus konyha sem működött. Csak egy úgynevezett vésztartalékcsomagot talált. Ez a csomag egy elsősegélydobozt, egy lézerzseblámpát és számos tubust tartalmazott.

Szemügyre vette a tubusokat egytől egyig: „Multivitaminos egytálétel”, „Kalcium- és magnéziummüzli”, „Zöldségmix” és így tovább. Egyik sem hangzott valami étvágygerjesztően. Összesen tizenöt tubust számolt össze. Mindegyiken az állt: „Fedezi egy felnőtt egy napi táplálékbeviteli szükségletét”.

„Nahát, akkor nekem egy fél is elég” – Emila kinyomta a „Gyümölcs” feliratú tubus felét egy tányérra.

A massza, mihelyt a tányéron landolt, hirtelen felfúvódott a háromszorosára, a színe pirosból barackszínűre változott, és most már egy finom gyümölcspürére hasonlított. Barackillata kellemes és természetes volt. Emila hamar behabzsolta az ételt, ízlett neki, és jól is lakott tőle.

„Otthonra is jó lenne pár ebből a tubuskajából” – nevetett magában, és kényelmesen hátradőlt az irányítóülésben.

***

Újabb egy óra eltelte után Emila még mindig az ülésben heverészett, és csak bámult ki az ablakon. Nem tudott betelni az űrrel. Tulajdonképpen csalódás is lehetett volna neki, mert korábban mindig úgy képzelte, mint egy óriási színjátékot, tarka bolygókkal, ide-oda cikázó űrhajókkal és lebegő űrbázisokkal.