Sophie Lark

BRUTAL
PRINCE
Callum & Aida

ALVILÁGI ROMÁNC 1

Kossuth Kiadó

Tartalom

1  Aida Gallo

2  Callum Griffin

3  Aida

4  Callum

5  Aida

6  Callum

7  Aida

8  Callum

9  Aida

10  Callum

11  Aida

12  Callum

13  Aida

14  Callum

15  Aida

16  Callum

17  Aida

18  Callum

19  Aida

20  Callum

21  Aida

22  Callum

23  Aida

24  Callum

25  Aida

26  Callum

27  Aida

28  Callum

29  Aida

30  Callum

UTÓSZÓ  Callum

Impresszum

Ezt a könyvet azoknak ajánlom, akik elmesélték nekem, hogy Aidából merítettek erőt.
Aida a bennünk élő, megtörhetetlen lélek.

Ő az elszántság, hogy nevessünk akkor is, amikor az élet nehéz, és hogy soha, de soha ne legyünk mások, mint önmagunk.

Maradjatok lármásak, ti csodás csajszik!

Puszi:

Sophie Lark

1

Aida Gallo

TŰZIJÁTÉKVIRÁGOK NYÍLNAK a tó fölött, megdermednek a tiszta éjszakában, majd csillogó felhőkként hullanak alá és telepednek a vízfelszínre.

Az apám összerezzen az első robbanásnál. Nem szereti a hangos vagy váratlan dolgokat. Ezért is megyek az agyára időnként (rám mindkettő jellemző, még akkor is, amikor igyekszem jól viselkedni).

Látom a kék és arany fénytől megvilágított grimaszát. Ahha, határozottan ugyanilyen képet vág, amikor rám néz.

– Szeretnél bent enni? – kérdezi tőle Dante.

Mivel meleg az este, kint ülünk a teraszon. Chicago nem olyan, mint Szicília; minden adandó alkalmat ki kell használni, hogy a szabad ég alatt étkezzünk. Sőt, ha nem hallatszana alattunk a forgalom zaja, még azt is hihetnénk, hogy egy olasz szőlőskertben vagyunk. Az asztalt a három generációval korábban az óhazából hozott, rusztikus kerámia-tányérokkal terítették meg, a fejünk fölötti pergolát pedig sűrűn befutotta a vadszőlő, amit apám ültetett árnyékadónak. A vadszőlőből nem lehet bort készíteni, de legalább dzsemnek jó.

Az apám megrázza a fejét.

– Jó itt – mondja kurtán.

Dante felmordul, majd tovább lapátolja a szájába a csirkét. Akkora a pasi, hogy a villa nevetségesen kicsinek tűnik a kezében. Mindig úgy eszik, mintha éhezne, és a tányérja fölé görnyed.

Dante a legidősebb, ezért ő ül az apám jobbján. Nero baloldalt foglal helyet, Sebastian mellett. Én az asztal végében ülök, ahol az anyám ülne, ha még élne.

– Milyen ünnep van? – kérdezi Sebastian, miközben egy újabb tűzijáték-sorozat repül a magasba.

– Nem ünnep van, hanem Nessa Griffin születésnapja – közlöm.

Griffinék fényűző birtoka a tó partján áll, a történelmi Gold Coast városrész szívében. Tűzijátékokat lövöldöznek, hogy a városban mindenki megtudja, az ő kis hercegnőjük partit tart. Mintha nem jelentették volna be már az olimpián és az Oscar-gálán is.

Sebastian nem tudja, mert nem figyel oda semmi másra a kosárlabdán kívül. Ő a legfiatalabb bátyám, és egyben a legmagasabb is. Teljes körű ösztöndíjat kapott a Chicagói Állami Egyetemre, ráadásul amikor meglátogatom a campuson, mindig észreveszem, van olyan jó, hogy a lányok nevetgélve megbámulják, akármerre megy, néha pedig még a bátorságukat is összeszedik, és aláírást kérnek tőle a pólójukra.

– Minket hogyhogy nem hívtak meg? – kérdezi Nero szarkasztikusan.

Azért nem hívtak meg bennünket, mert kibaszottul utáljuk Griffinéket, és ők is minket.

A vendéglistát gondosan állították össze, tele a társasági élet krémjével és politikusokkal, míg másokra a hasznosságuk vagy a honoráriumuk miatt esett a választás. Nem hinném, hogy Nessa ismerné akármelyiküket is.

Azért nem hullatom a könnyemet érte. Azt hallottam, az apja Selena Gomezt hívta meg fellépni. Igaz, nem egy Halsey, de azért elég jó.

– Mi hír az Oak Street Towerről? – kérdezi a Papa Dantétól, miközben lassan és pedánsan felvágja a parmezános csirkéjét.

Nagyon is jól tudja, mi a helyzet a Oak Street Towerrel, a Gallo Építővállalat minden egyes lépését számontartja. Csak azért vált témát, mert a gondolat is irritálja, hogy Griffinék pezsgőt iszogatnak, és brókermegállapodásokat kötnek Chicago társasági elitjével.

Én leszarom, mit csinálnak Griffinék. Azt viszont nem szeretem, ha nélkülem mulat bárki.

Ezért, miközben az apám és Dante a toronyról dörmögnek, odasuttogok Sebastiannak:

– Oda kellene mennünk.

– Hova? – kérdezi gyanútlanul, majd felhajt egy nagy pohár tejet. Mindenki más bort iszik. Sebastian igyekszik jó formában maradni a kocogáshoz meg a felüléshez, vagy mi a faszt csinálnak edzés címén a langaléta ogre csapattársaival.

– El kéne mennünk a buliba – mondom halkan.

Nero hirtelen felélénkül. Ő mindig szívesen keveredik bajba.

– Mikor? – kérdezi.

– Rögtön vacsora után.

– Nem vagyunk rajta a listán – ellenkezik Sebastian.

– Jesszus! – A szememet forgatom. – Néha elgondolkodom, Gallo vagy-e egyáltalán. Nem mersz átmenni az úton sem, ha nincs zebra?

A két legidősebb bátyám igazi gengszter. Ők intézik a családi vállalkozás piszkosabb részét. Sebastian azonban azt hiszi, az NBA-be megy. Teljesen más világban él, mint mi. Igyekszik jó fiú és törvénytisztelő állampolgár lenni.

Ám ő áll hozzám korban a legközelebb, és talán ő a legjobb barátom is, habár az összes bátyámat szeretem. Ezért csak visszavigyorog rám, és azt kérdezi:

– Megyek én is, mi?

Dante szigorú pillantást vet ránk. Továbbra is az apánkkal beszélget, de tudja, hogy tervezünk valamit.

Mivel mind megettük a csirkét, Greta kihozza a panna cottát. Úgy egy évszázada ő a házvezetőnőnk. Ő a második kedvenc személyem Sebastian után. Greta erős és szép, a haja inkább már ősz, mint vörös.

Az én panna cottámat málna nélkül készítette, mert tudja, hogy a magja miatt nem szeretem, és nem zavarja, hogy egy elkényeztetett csitri vagyok. Megragadom a kezét, és arcon csókolom, amikor lerakja elém a desszertet.

– El fogom ejteni miattad a tálcát! – mondja, miközben próbál lerázni.

– Még egyszer sem ejtetted el az életben! – közlöm vele.

Az apámnak kurvára egy örökkévalóságba telik, mire megeszi a desszertet. A borát kortyolgatja, és megállás nélkül beszél a villamosipari dolgozók szakszervezetéről. Esküszöm, Dante szándékosan tartja szóval, csak hogy minket bosszantson. Amikor ilyen formális vacsorákra jövünk össze, a Papa elvárja, hogy egészen a végéig maradjunk. Ráadásul telefonozni sem szabad az asztalnál, ami gyakorlatilag egy kínzással ér fel, mert folyamatosan érzem, ahogy a készülék megrezzen a zsebemben, a jó ég tudja, kitől jövő üzenetek miatt. Remélhetőleg nem Oliver írt.

Három hónappal ezelőtt szakítottam Oliver Castle-lel, de nem fogja az adást. Lehet, hogy inkább fejbe kéne kólintanom egy péklapáttal, ha nem hagy fel a bosszantásommal.

A Papa végre befejezi az evést, mire mindenki felnyalábol annyi tányért és edényt, amennyit csak elbír, hogy betegyük a mosogatóba Gretának.

Ezután a Papa a dolgozószobájába megy egy második pohár italért, miközben Sebastiannal és Neróval lesurranunk a földszintre.

Elmehetünk szombat esténként, hiszen mind felnőttek vagyunk (én épphogy). Mégsem szeretnénk, hogy a Papa megkérdezze, hova megyünk.

Nero kocsijába ülünk, mert egy király ’57-es Chevy Bel Airje van, és a lehúzott tetővel furikázni igazán szórakoztató lesz.

Nero gyújtást ad, mire a felvillanó fényszóró sávjában meglátjuk Dante behemót sziluettjét. Épp előttünk áll összefont karral, és úgy néz ki, mint Michael Meyers, amint épp legyilkolni készül bennünket.

Sebastian megugrik, én pedig felsikoltok.

– Elállod az utat – közli szárazon Nero.

– Ez rossz ötlet – mondja Dante.

– Miért? – kérdezi Nero ártatlanul. – Csak kocsikázni megyünk.

– Igen? – Dante nem mozdul. – Egyenesen a Lake Shore Drive-ra.

Nero taktikát vált.

– És ha igen? – kérdi. – Csak valami tizenhat éves szülinapi zsúrja van.

– Nessa tizenkilenc – javítom ki.

– Tizenkilenc? – Nero undorodva megcsóválja a fejét. – Egyáltalán miért…, hagyjuk! Ez biztos valami hülye ír dolog. Vagy csak egy ürügy a felvágásra.

– Indulhatunk? – kérdezi Sebastian. – Nem akarok sokáig maradni.

– Szállj be, vagy húzz el az útból! – mondom Danténak.

Még egy percig bámul minket, aztán vállat von.

– Jó – feleli –, de én ülök az anyósülésen.

Szó nélkül hátramászom, és átadom a helyet Danténak. Nem nagy ár azért, hogy rávegyem a bátyámat, csatlakozzon a hívatlan vendégek csapatába.

Lecsorgunk a LaSalle Drive-on, és élvezzük a kocsiba beáramló meleg, kora nyári levegőt. Nero szíve fekete, egy igazi kegyetlen alak, de ezt a vezetési stílusa alapján senki nem mondaná meg. A volánnál olyan simulékony, nyugodt és óvatos, akár egy kisbaba.

Talán ez azért van, mert szereti a Chevyt, és vagy ezer órát dolgozott rajta. Vagy talán csak a vezetés nyugtatja meg. Akárhogy is, szeretem nézni, ahogy kinyújtott keze a kormányon pihen, a szél hátrafújja fényes, sötét haját, a szemét pedig félig lehunyja, akár egy macska.

Nincs messze a Gold Coast. Igazából szinte szomszédok vagyunk. Mi az Old Townban lakunk, ami onnan közvetlenül északra van. Ettől függetlenül a két környék nem igazán hasonlít. Mindkettő előkelő a maga módján; a mi házunk a Lincoln Parkra néz, az övék a tóra. Ám az Old Town, hát, ahogy a neve is sugallja, kurvára régi. A mi házunk a viktoriánus korban épült. Az utcánk csendes, és tele van hatalmas, öreg tölgyfákkal. Közel lakunk a Szent Mihály-templomhoz, amiről az apám konkrétan úgy hiszi, hogy isteni közbeavatkozással menekült meg a chicagói tűzvésztől.

A Golden Coast a legfelkapottabb mostanában. Tele van flancos üzletekkel, éttermekkel és Chicago leggazdagabb kurafijainak palotáival. Úgy érzem, harminc évet ugrottam előre az időben csak azzal, hogy itt kocsikázunk.

Sebastiannal és Neróval arra gondoltunk, hogy a Griffin-birtok hátuljánál szökünk be, esetleg ellopunk néhány cateringes egyenruhát. Dante természetesen nem vesz részt ehhez hasonló ostobaságokban. Ő csak a biztonsági őr kezébe csúsztat öt darab százdolláros bankjegyet, hogy „megtalálja” a nevünket a listán, mire a pasas int, hogy menjünk be.

Már azelőtt tudom, milyen Griffinék háza, hogy meglátnám, mert hatalmas hírverés volt körülötte, amikor néhány évvel ezelőtt megvették. Akkoriban ez számított a legdrágább lakóingatlannak Chicagóban. Ezernégyszáz négyzetméter laza huszonnyolcmillió dollárért.

Az apám rosszallóan megjegyezte, mennyire jellemző az írekre, hogy a pénzükkel kérkednek. „Egy ír képes felvenni egy ezerkétszáz dolláros öltönyt úgy, hogy egy pohár sörre sincs pénz a zsebében”, mondta.

Ez akár így van, akár nem, Griffinék annyi pohár sört tudtak venni, amennyit csak akartak. Volt elég fölösleges pénzük, és most szó szerint elszórták a Disney Worldöt megszégyenítő tűzijátékuk formájában.

Engem viszont ez nem érdekel. Elsősorban a drága pezsgőből szeretnék, amit a pincérek visznek körbe, azután a büféasztalon feltornyozott valamiket megkóstolni. Csődbe fogom vinni ezeket a sznob faszokat azzal, hogy a saját testsúlyomnak megfelelő mennyiségű rákot és kaviárt eszem, mielőtt elmegyek innen.

A parti odakint a buja zöld gyepen zajlik. Tökéletes hozzá az este (egy újabb bizonyíték az írek szerencséjére). Az emberek nevetnek és beszélgetnek, miközben a fejüket tömik, sőt, egy kicsit táncolnak is, habár még nem Selena Gomez van a színpadon, csak egy mezei DJ.

Azt hiszem, át kellett volna öltöznöm. Egyetlen árva lányt sem látok, akin ne lenne csillogós partiruha és magas sarkú. Csakhogy az rohadtul bosszantó lenne a puha fűben, úgyhogy örülök, hogy szandált és rövidnadrágot viselek.

Meglátom Nessa Griffint. Emberek veszik körül, akik gratulálnak neki azért a hatalmas teljesítményért, hogy életben maradt tizenkilenc éven át. Nessa egy csinos, egyszerű és bohém krémszínű nyári ruhában van. Világosbarna haja a vállára omlik, a bőre egy kissé lesült, az orrát a szokásosnál több szeplő borítja, mintha egész délelőtt kint lett volna a tavon. Belepirul a rá irányuló figyelembe, aranyosnak és boldognak tűnik.

Őszintén szólva az összes Griffin közül Nessa a legjobb. Ugyanabba a középiskolába jártunk. Nem kifejezetten voltunk barátok, mivel ő egy évvel alattam járt, és egy kis jótét lélek. De elég rendesnek tűnt.

A nővére azonban…

Már látom is Rionát. Egy pincérnőt korhol olyan durván, hogy szegény lány sír. Riona Griffin egy merev, egyenes szabású, testhezálló ruhát visel, ami inkább illik egy tárgyalóterembe, mint egy kertipartira. A haját még a ruhájánál is szorosabb lófarokba fogta. Senkit nem ismertem, akihez ennyire nem illett a vörös haj, mintha a genetika igyekezett volna némi játékosságot csempészni belé, Riona meg erre azt mondta volna, hogy „én az életben egy átkozott percig sem fogok szórakozni, köszönöm szépen!”.

Úgy néz végig a vendégeken, mintha szeretné becsomagolni és felcímkézni a fontosabbakat. Megfordulok, hogy teleszedjem a tányéromat, mielőtt még észrevenne.

A testvéreim abban a pillanatban szétszéledtek, hogy megérkeztünk. Látom Nerót egy csinos szőkével flörtölni a táncparketten. Dante a bárpulthoz ment, mert ő nem fog csajos pezsgőt inni. Sebastian teljesen eltűnt, ami nem egyszerű, ha százkilencvennyolc centi vagy. Gondolom, találkozott néhány ismerősével. Sebastiant mindenki szereti, mindenhol vannak barátai.

Ami engem illet, pisilnem kell.

Griffinék hozattak egy sor kültéri vécét, amit diszkréten a telek hátsó végében helyeztek el, és egy áttetsző baldachinnal takartak le. Csakhogy én nem fogok egy pottyantósba pisilni, akkor sem, ha puccos. Egy rendes Griffin-mosdóban fogok, ahol ők maguk is lerakják a liliomfehér hátsójukat. Ráadásul így lehetőségem lesz körülnézni a házukban.

Hát, ez némi manőverezést igényel. A ház bejáratánál még több biztonsági őr áll, nálam meg nincs kenőpénz. Ám amint a vállamra dobok egy textilszalvétát, és ellopom a sírós pincérnő hátrahagyott tálcáját, már csak annyit kell tennem, hogy felpakolok néhány üres poharat, és egyenesen a konyhába lopódzom.

A poharakat jó munkaerőhöz híven leteszem a mosogatónál, aztán besurranok a házba.

Aztapaszta! Kibaszott szép ez a ház! Mármint tisztában vagyok vele, hogy halálos ellenségeknek kellene lennünk, de azért tudom értékelni az olyan házakat, amik jobban ki vannak cicomázva, mint amilyet az Élet a világ végénben, vagy a Nemzetközi házvadászokban láttam.

Egyszerűbb, mint amire számítottam, tele van krémszínnel, sima falakkal és alacsony, modern fabútorokkal, a lámpák pedig iparművészeti alkotásoknak látszanak.

Sok a valódi műalkotás is mindenfelé; színes blokkoknak kinéző festmények és egymásra halmozott formák alkotta szobrok. Nem vagyok teljesen műveletlen, tudom, hogy az a festmény vagy egy Rothko, vagy annak akar látszani. De azt is tudom, hogy én nem tudnék ilyen szépen berendezni egy házat akkor sem, ha száz évem és kimeríthetetlen költségvetésem lenne rá.

Határozottan örülök neki, hogy beosontam vécére.

A hall végén található a legközelebbi mosdó. Bizony, ez a luxus iskolapéldája; finom levendulás szappan, puha, lágy törölközők, a csapból tökéletes hőmérsékletű víz folyik, se nem túl hideg, se nem túl meleg. A Griffin család tagjai valószínűleg mind saját fürdőszobával rendelkeznek. Sőt, biztos eltévednek ebben a labirintusban, amikor becsiccsentenek.

Amikor végzek, tudom, hogy vissza kellene mennem a kertbe. Megvolt a kis kalandom, semmi értelme kísérteni a sorsot.

Ehelyett azon kapom magam, hogy a széles, íves lépcsőn haladok az emelet felé.

A földszint túl formális és steril volt, mint egy bemutatóterem. Látni akarom, hol élnek ténylegesen ezek az emberek.

A lépcsőtől balra egy szobát találok, biztosan Nessáé. A helyiség kellemes és nőies, tele könyvekkel, plüssökkel és rajzeszközökkel. Egy ukulele fekszik az éjjeliszekrényen, az ágy alatt pedig több pár, sietve lerúgott sportcipő. Az egyetlen, ami nem tiszta és új, a szalagjánál fogva az ajtókilincsre fellógatott balettcipő. Azt rohadtul szétnyűtték, az orrán kilyukadt a szatén.

Nessa szobájával szemben valószínűleg Rionáé van. Ez a helyiség nagyobb és kifogástalanul rendezett. Itt semmi nem árulkodik hobbiról, csak néhány gyönyörű ázsiai akvarellt látok a falon. Csalódott vagyok, hogy Riona semmilyen régi trófeát, sem medált nem tart a polcokon. Pedig határozottan olyan típusnak látszik.

A lányok szobáján túl van a szülői háló. Oda nem megyek be. Helytelennek tűnik, több szempontból is. Lennie kell egy bizonyos határnak, amit nem lépek át, amikor valaki más házában nézelődöm.

Úgyhogy az ellenkező irányba fordulok, és egy hatalmas könyvtárban találom magamat.

Na, ez az a fajta titokzatos szarság, amiért idejöttem! Mit olvas a Griffin család? Teli vannak bőrkötéses klasszikusokkal, vagy titokban Anne Rice-rajongók? Csak egyféleképpen derülhet ki…

Úgy tűnik, az életrajzokat, az építészeti fél téglákat és igen, a klasszikusokat részesítik előnyben. Egy egész szekciót szenteltek a híres, régi ír szerzőknek, mint James Joyce, Jonathan Swift és George Bernard Shaw. Anne Rice nincs, de legalább Bram Stoker igen.

Ó, odanézzenek, még egy dedikált példányuk is van a Dublini emberekből! Nem érdekel, ki mit mond, senki nem érti azt a kurva könyvet. Minden ír benne van, úgy tesznek, mintha egy irodalmi mestermű lenne, pedig biztosra veszem, hogy színtiszta zagyvaság az egész.

Az egész falat betöltő könyvespolcokon kívül a helyiség tele van tömzsi bőrfotelekkel, hármat a nagy kőkandalló köré helyeztek. A meleg időjárás ellenére ég benne a tűz, habár csak egy kicsi. Nem gázzal fűtenek itt, valódi nyírfahasábokkal gyújtottak be, aminek finom az illata. A kandalló fölött egy csinos nő portréja függ, alatta a párkányon különböző tárgyak sorakoznak, köztük egy kandallóóra és egy homokóra. A kettő között egy régi zsebóra fekszik.

Felveszem a párkányról. Meglepően nehéz, a fém meleg tapintású, nem hideg. Nem tudom megállapítani, hogy rézből vagy aranyból készült-e. Még mindig lóg róla lánc, bár úgy tűnik, mintha az eredeti hosszának már csak a fele lenne meg. A burkolata gravírozott, de olyan elnyűtt, hogy nem tudom megállapítani, milyen minta volt rajta. Fogalmam sincs arról sem, hogyan kell kinyitni.

A zárjával babrálok, amikor zajt hallok a folyosón, egy halk kattanó hangot. Gyorsan a zsebembe süllyesztem az órát, és bebújok az egyik fotel mögé, amelyik a legközelebb áll a tűzhöz.

Egy férfi jön be a könyvtárba. Magas, barna hajú, nagyjából harmincéves. Tökéletes szabású öltönyt visel, és elképesztően ápolt. Jóképű, de amolyan merev módon, mint aki simán kilökne a mentőcsónakból, ha nem lenne elég hely. Talán még azért is, ha elfelejtettél fogat mosni.

Igazából még nem találkoztam ezzel a pasassal, de biztosra veszem, hogy ő Callum Griffin, a legidősebb Griffin testvér. Tehát kábé az egyik legrosszabb ember, aki rajtakaphat a könyvtárban.

Sajnos úgy tűnik, egy darabig maradni akar. Leül a fotelbe velem szemben, és elkezdi olvasni az e-mailjeit a telefonján. Egy pohár whiskey-t tart a kezében, és belekortyol. Ezt a hangot hallottam, ahogy a jégkockák összekoccantak.

Elképesztően szűk és kényelmetlen a fotel mögött. A szőnyeg a fapadlón nem túl puha, nekem pedig gombóccá kell kuporodnom, hogy a karosszék mögül egyik oldalon se kandikáljon ki a fejem vagy a lábam. Ráadásul baromi meleg van a tűz közelében.

Hogy a pokolba fogok kijutni innen?

Callum kortyol, majd olvas. Kortyol, olvas, kortyol, olvas. Ezenkívül csak a nyírfa ropogása hallatszik.

Meddig fog itt ülni? Nem maradhatok örökké. A bátyáim bármikor a keresésemre indulhatnak.

Nem tetszik, hogy itt ragadtam. Kezdek izzadni a melegtől és a stressztől. A jég Callum poharában olyan hűvösnek és üdítőnek hangzik.

Istenem, inni akarok, és elmenni innen!

Hány kibaszott e-mailje van?

Idegesen és bosszúsan előállok egy tervvel. Valószínűleg ennél nagyobb hülyeséget még soha nem eszeltem ki.

Benyúlok magam mögé, és megragadom a függönyről lógó zsinórt. A vastag, aranyszínű kötelet a zöld bársonyfüggönyhöz rögzítették.

Ha elhúzom ameddig csak lehet, épp hozzá tudom érinteni a rostély széléhez, egyenesen bele a parázsba.

Azt tervezem, hogy meggyújtom annyira, hogy elkezdjen füstölni, ezzel elterelve Callum figyelmét, én pedig a fotel másik végénél kiosonok az ajtón. Ez a zseniális ötletem.

Ám mivel ez nem egy kibaszott Nancy Drew-regény, a következő történik valójában.

A zsinór úgy lángra kap, mintha benzinbe mártották volna, és megégeti a kezemet. Elengedem a madzagot, mire az visszalendül a függönyhöz. Ezután a függöny is felgyullad, mintha papírból lenne. Egy pillanat alatt a plafonig ér a tűz.