CHARLOTTE LINK

Magányos éjszaka

A mű eredeti címe

Einsame Nacht

Copyright © 2022 by Blanvalet Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

„Das andere Kind” Copyright © 2009 by Blanvalet Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

Hungarian translation © Szalay Zsuzsanna

„Das andere Kind” Hungarian translation © Tihor Szilvia

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZALAY ZSUZSANNA

ISBN 978 963 452 793 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

PROLÓGUS

2010. július 26., hétfő

A kanapén feküdt, a kertet bámulta, és azon töprengett, vajon mikor lesz már végre vége ennek a napnak.

A nyár volt a legrosszabb, mert ilyenkor még a szokásosnál is kirekesztettebbnek érezte magát. A felhőtlen kék ég, a virágok és a frissen nyírt fű illata, a meleg levegő: az élet.

A kinti hőség ellenére itt bent eléggé hűvös légkör uralkodott. És magányos.

Alvin Malory körülnézett: a szoba kicsi volt, és komor. Túl sok és meglehetősen kopottas bútor, agyonzsúfolt az egész. Nem olyan hely, ahol az ember jól érezhetné magát. Az emeleti szobája jobban tetszett neki, de ahhoz, hogy oda eljusson, fel kellett volna kelnie, hogy felküzdje magát a lépcsőn. Már a gondolattól is megborzongott. A fájó ízületei. A ziháló légzése. Ráadásul a lépcső keskeny volt, benne egy éles kanyarral. Gyűlölt felmenni rajta. Gyűlölt lejönni. Gyűlölt itt feküdni a nappaliban.

Gyűlölte az életét.

Körülötte üres alumínium- és műanyag dobozok hevertek, nagy méretű papírpoharak mellett, amelyek többsége szintén üres volt. Ma indiait rendelt. Több adag rizst és báránycurryt, csirke vindaloot, zöldségekkel töltött pitét, sült gombócokat, lepénykenyeret. És kólát. Többliternyi kólát. Mézzel, kókusszal és mandulával készült desszertet, ami sokkolóan édes volt. Őszintén szólva, desszertből több adagot is kért. Egy nagycsalád is könnyen jóllakhatott volna mindebből.

El kellett pakolnia a dobozokat, mielőtt a szülei hazaérnek. Az anyja tudott róla, az apjának azonban fogalma sem volt. Az anyja később valahol kidobja majd az összes dobozt, mert a ház mellett lévő kukában az apja észrevenné őket. Alvin mindig mindent egy szemeteszsákba tömött, és a kamrába rejtette, egészen hátra, egy polc mögé. Az anyja pedig később kivitte onnan.

Nyögve felegyenesedett. Mint mindig, amikor féktelenül zabált, most is erős bűntudat gyötörte: megint kudarcot vallott. Megint nem sikerült önuralmat tanúsítania,  és ezúttal is elvesztette az irányítást. Holnap, igen, holnap tényleg abbahagyja! Nem fog rendelni semmit. Garantáltan nem. Holnap sikerülni fog!

Titkon azonban tudta, hogy nem így lesz.

Alvin Malory tizenhat éves volt, egy méter hetvenöt centi magas és százhatvannyolc kiló.

Becsoszogott a konyhába, kivett egy szemeteszsákot a szekrényből, visszabattyogott a nappaliba, összeszedte az ételmaradványokat, majd mindent bevitt a kamrába. Bármelyik másik fiúnak legfeljebb öt percet vett volna igénybe ez a művelet, de Alvinnak végül majdnem húsz percig tartott. Lehajolni, és felvenni a dobozokat... Ide-oda járkálni... Nappali, konyha, nappali, konyha... Már ettől is fájtak a csontjai, és elöntötte a verejték.

Mindenekelőtt a szíve volt túl nehéz, és a meleg ellenére ismét az az érzése támadt, hogy mélyen belül megfagy. Mintha a lelke reszketne. Az alig elviselhető szomorúság keveredett a kétségbeesett dühvel. Kristálytisztán látta önmagát, ahogy itt szerencsétlenkedik a házban, és izzad, ahelyett hogy a strandon lenne, mint a többi vele egykorú tinédzser, vagy focizna, fagyizna a barátaival. Nyár volt, és szünidő. Látta magát hatalmas pocakjával az XXL-es tréningnadrágjában. Látta a feldagadt lábát. Látta magát a teljes magányában. Amit csak evéssel tudott enyhíteni. Miközben evett, nem fázott. Amíg evett, nem érezte magát egyedül.

Körülnézett a konyhában. Még mindig mindenhol letakart süteményes tányérok, a hűtőben pedig szendvicsek, sör és limonádé. Előző nap az anyja születésnapját ünnepelték. Vendégek is jöttek. Alvin éppen azon gondolkodott, vajon észrevenné-e az apja, ha elvinne néhány szelet tortát, amikor megszólalt a bejárati csengő.

Alvin megijedt. Általában senki sem jött hozzájuk, amíg egyedül volt otthon. Kivéve persze, amikor megjelent a futár az étellel. De ő aznap már járt ott.

A konyhaablakból nem látta, hogy ki áll az ajtóban, és egy pillanatra megfordult a fejében, hogy úgy tesz, mintha senki sem lenne otthon. Talán egy porszívóügynök az. Vagy valaki a Jehova Tanúi közül.

Tétovázott. Újra csengettek.

Ha most kinyitná, lehet, hogy el is felejtené a tortát. Mindenképp jobb lenne. Főleg, ha az apja esetleg emlékezne rá, mennyi maradt még belőle.

Fájó lábain Alvin a bejárati ajtóhoz bicegett.

Kinyitotta.

Nem telt el negyedóra, és kétségbeesésében azt kívánta, bárcsak ne tette volna.

Mióta Isaac Fagan nyugdíjba vonult, mindennap hosszú órákat töltött a kertjében. Rózsákat ültetett, amelyek felkapaszkodtak kis házikója falára, a birtokát körülvevő kerítés mentén pedig szarkalábak és napraforgók nőttek. Egy igazi virágzó paradicsom, ahogy ő látta. Özvegyemberként évek óta egyedül élt, de a kertjének köszönhetően soha nem érezte magát boldogtalannak. Annyi örömöt lelt a növényei gondozásában és ápolásában, hogy a szíve csak abban az esetben szakadhatott volna meg, ha elűzik ebből a paradicsomból.

Aznap lenyírta a füvet. Így júliusban viszonylag ritkán kellett ezt megtennie, nem úgy, mint áprilisban, amikor szó szerint látni lehetett, ahogy nő a fű, és alig tudott lépést tartani a gondozásával. De Isaac imádott füvet nyírni, mert szerette a frissen vágott zöld illatát. Ma ismét ezzel kényeztette magát, bár lehet, hogy még nem is lett volna rá igazán szükség.

Végigsétált a kerítés mentén, és egy gereblyével összeszedte a fűnyíró kosarából kiesett nyesedéket. Eközben elhaladt a szomszéd háza mellett, amely nagyon közel állt az ő telekhatárához. Kedvelte az ott lakó Malory családot. Előző nap ott volt Mrs. Malory születésnapi partiján, és tulajdonképpen egész jól érezte magát a sok ember között.

Sajnos Maloryék még a parti kedvéért sem tették rendbe a kertet. A füvet már régen le kellett volna nyírni, a bokrokat pedig megmetszeni. A virágágyásokban is burjánzott a gaz. Másfelől a házaspár keményen dolgozott, mikor lett volna idejük mindezekre? De a fiuk, Alvin igazán tevékenykedhetett volna kint időnként. Ez talán a súlyának is jót tett volna. Isaac kedvesnek és udvariasnak találta Alvint, de tényleg alaktalanul kövér volt, és nagyon boldogtalannak tűnt. Mindig egyedül járkált, úgy látszik, egyáltalán nem voltak barátai. Furcsa egy tizenhat éveshez képest. Isaac számára világos volt, hogy ez csakis a külsejének köszönhető. Szegény srác!

Isaac átpillantott. Alvinnak most iskolai szünete van, nem igaz? Tényleg lenne ideje... De legtöbbször csak hevert a kanapén a nappaliban, és azzal az okostelefonnal babrált, vagy minek hívják azt az izét, amit mostanában mindenki a kezében tartott és bámult. Mintha az igazi élet ott zajlott volna. Isaac mindig ezt látta a kerítésnek ezen a bizonyos pontján, amikor az üvegajtón át bepillantott a Malory család nappalijába. Most is átnézett, és arra számított, hogy Alvin a kanapén fekszik.

Ezúttal azonban visszahőkölt.

Mi volt ez?

Az üvegajtón túl, a szobán belül lapult valami... egy hatalmas, sötét, összecsuklott alak... Isaac összehúzta a szemét. Mi lehet az? Egy emberi lény? Vagy egy állat? Esetleg egy tárgy? Egyszerűen nem tudta rendesen kivenni. Általában nem látott ott semmit. De most kifejezetten volt ott valami.

Közelebb lépett a kerítéshez, és áthajolt rajta. Már csak néhány méter választotta el az ajtótól.

Az a valami megmozdult.

Kissé felemelkedett, és egyenesen Isaac Faganra nézett.

– Ó, istenem! – zihált Isaac. Felismerte Alvint, de igazából csak azért, mert az ajtón túli lény Alvin alakját viselte. Egyébként Alvin arca alig hasonlított arra az arcra, amit az ember megszokott. A szeme természetellenesen tágra nyílt, tekintete teljesen merev volt, a vonásai groteszk grimaszba torzultak, a szája pedig habzott, szüntelenül újabb és újabb buborékokat képezve. Alvin felemelte a kezét, könyörgő mozdulattal nyúlt az ablak felé. Aztán a tenyere tehetetlenül végigcsúszott az üvegen. A feje előrebillent, hányt, úgy tűnt, mintha vért köpködne.

– Ó, istenem – ismételte Isaac –, ó, istenem!

Mi a fene történt? A hab... Talán epilepsziás roham? A tágra nyílt szemek... Isaac elkezdett átmászni a kerítésen. Valahogy be kellett jutnia a házba. Tudta, hogy Mr. és Mrs. Malory, mint általában, most sincsenek otthon, a fiú egyedül van, és valami szörnyű dolog történt vele.

A kerítés megingott a súlya alatt. Isaac egy pillanatra attól félt, hogy beleesik a túloldalon lévő, gazzal benőtt virágágyásba. Egy idős ember számára egy ilyen kerítés félelmetes akadályt jelentett. Valahogy mégis sikerült átjutnia, bár egy hangos reccsenés jelezte, hogy elszakadt a nadrágja. A túloldalon megállt a virágok, a gaz és a magas fű között, és letörölte a verejtéket a homlokáról. Előtte a teraszajtó, mögötte Alvin: egy hatalmas, alaktalan, mozdulatlan tömeg. Teljesen összecsuklott.

Isaac néhány lépéssel a keskeny teraszon termett, ahol néhány széket és egy kis asztalt zsúfoltak össze. Megpróbálta benyomni az ajtót, de az zárva volt. Az arcát az üveghez szorította, hogy benézzen a házba: felismerte a nappali bútorzatát, belátott a bejárati ajtóhoz vezető folyosóra. Úgy tűnt, minden olyan, mint máskor.

Ami azonban most egészen meghökkentő volt, az az, hogy Alvin ott feküdt, és nem mozdult. Isaac körbejárta a házat, megpróbálta kinyitni a zöldre festett bejárati ajtót, de nem sikerült. Szomszédként volt egy tartalék kulcsa a Malory-házhoz arra az esetre, ha valaki kizárná magát. Erre azonnal gondolnia kellett volna, de teljesen össze volt zavarodva. Visszasietett a házához a járdán. A telefonja az előszobában volt. Tárcsázta a segélyhívó számot.

– Küldjenek egy mentőautót! – hebegte. – Gyorsan. Kérem!

Megadta a címet. A vonal másik végén lévő női hang azt mondta, hogy az autó már úton van. A nő részleteket akart megtudni a bajban lévő férfiról és a sérüléseiről, de Isaac erről semmit sem tudott mondani. Végül letette a telefont, kivette Maloryék kulcsát a fiókból, és visszarohant a szomszéd házba. Zihált és izzadt. Nemcsak a hőség miatt, hanem az izgalom és a félelem miatt is, hogy mit fog ott találni.

Amint belépett a házba, fenyegetést érzett a levegőben. Először azt hitte, Alvin beteg, agyvérzést kapott, rohamot, valamilyen fizikai összeomlást, de most, mint egy állat, amelyik megérzi a veszélyt, tudta, hogy többről van szó. Észlelte a gonoszt, az erőszakot... valami rossz történt itt, valami nagyon rossz, és ez messze túlmutatott mindenen, amitől eddig tartott.

– Alvin? – szólította halkan. – Mrs. Malory? Mr. Malory?

Nem kapott választ, de ez várható volt. Alvin nem volt olyan állapotban, hogy feleljen a megszólításra. A szülei pedig dolgoztak.

Az egész ház bűzlött az alkoholtól és a cigarettától – döbbent rá Isaac hirtelen. Ez több mint furcsa, még akkor is, ha előző nap születésnapi bulit tartottak itt. Gyorsan bekukkantott a konyhába. Mindenütt sörösüvegek voltak, a legtöbbjük nyitva, de némelyik csak félig volt üres. Cigarettacsikkek hevertek az asztalon és szétszórva a padlón. A teásbögréket, amelyeket Alvin kisfiúként az iskolában fazekaskodott és festegetett, és amelyeket Mrs. Malory büszkén mutogatott minden látogatónak, lesöpörték a mosogatógép feletti polcról, és ezer darabra törtek.

– Ó, istenem, istenem! – mormolta Isaac döbbenten.

Félt. Nagyon félt. Rövid ideig fontolgatta, hogy visszamegy, és megvárja, amíg a mentősök megérkeznek, de az valószínűleg túl sokáig tartana. Alvin élete percek vagy másodpercek kérdése lehetett.

A nappali ugyanolyan rosszul nézett ki, mint a konyha, csak ezt nem láthatta az üvegajtón keresztül. Meghatározhatatlan foltok a szőnyegen és a kárpiton, cigarettacsikkek, égési lyukak. Kinyitott, felborult üvegek. Olyan összkép, amilyet Isaac még sosem látott ennél a családnál, és amilyen biztosan nem a tegnap esti buli után maradt. A partiszerviz emberei mindent eltakarítottak, és Mrs. Malory soha nem hagyta volna ilyen állapotban a házát.

Alvin ott feküdt a teraszajtó előtt, és úgy tűnt, meg sem mozdult az alatt az idő alatt, amíg Isaac hívta a mentőket és elhozta a kulcsot. Isaac nehézkesen letérdelt mellé. Megérintette a fiú vállát.

– Alvin? Fiam! Hallasz engem? Mi történt?

A fiú egy hangot sem adott ki. Isaacnak az a szörnyű gyanúja támadt, hogy már nem lélegzik, legalábbis nem látta, hogy a teste emelkedne vagy süllyedne, de talán ez a testességéből adódott. Ki kellene tapintania a pulzusát. Alvin egyik karját maga alá temette, de a másikat, amellyel az ablak felé nyúlt, Isaac nehezen tudta elérni. És félt is megérinteni a fiút. Alvin annyira sérültnek tűnt, hogy Isaac attól tartott, meghal, ha csak egy leheletnyit is megérinti. Ha egyáltalán életben van még.

Te jó ég, mikor érkezik meg végre a mentő?

Isaac közben megérezte a hányás éles szagát, és mellette még valamit... valami meghatározhatatlant... kémiait... Meglátott egy zöld műanyag palackot a fiú feje mellett, és érte nyúlt. A flakon üres volt. Döbbenten nézte meg a címkét, amelyen egy fekete koponya volt látható, és a figyelmeztetés, hogy a terméket semmilyen körülmények között ne tartsák gyermekek számára hozzáférhető helyen. Egy rendkívül agresszív lefolyótisztító volt. Isaac ugyanezt használta.

Miért hevert ott üresen Alvin feje mellett?

Eszébe jutott a hab és a vér Alvin száján, és szörnyű gyanú támadt benne. De ez nem lehet. Egyáltalán nem fordulhatott elő. Alvin soha az életben nem ivott volna lefolyótisztítót!

Mi van, ha nem önként tette?

Isaac ismét körülnézett a szobában. Ez a fiú lehet, hogy teljesen megőrült valami miatt, dohányzott, ivott, szétlocsolta az alkoholt, lyukakat égetett a kanapéhuzatba, majd a lefolyótisztítóval végzett magával.

Vagy... idegenek voltak. Betörők.

Alvint a legszörnyűbb módon megtámadták és megkínozták. Kérdéses volt, hogy túléli-e. Vagy hogy egyáltalán életben van-e még.

Egy autó parkolt le odakint. Biztosan a mentők. Isaac nyögve állt fel újra, és a bejárati ajtó felé bicegett. A flakont a koponyával még mindig a kezében tartotta.

– Gyorsan! – kiáltotta. – Siessenek! Valami szörnyűség történt!

Sírni kezdett – az izgalomtól, a stressztől, a sokktól –, ám ezt már észre sem vette.

ELSŐ RÉSZ

2019. december 16., hétfő

Anna Carter semmit nem bánt annyira aznap este, mint a cipőválasztását. Egy türkizkék, kötött ruhát viselt, ami Samnek különösen tetszett. Nem mintha valaha is a férfi ízlése szerint öltözött volna, de ennél a ruhánál egyetértett Sam véleményével. Szombaton egy belvárosi cipőboltban meglátott egy pár kecses, puha bőrből készült, tíz centiméter magas tűsarkú bokacsizmát, amely pontosan olyan színű volt, mint a ruha. Hol és mikor talált volna még egy ilyen türkiz bokacsizmát? Berohant az üzletbe, ahol kiderült, hogy az ő méretében már nem kapható, ezért egy számmal kisebbet vett, ami persze hiba volt. Most, az este végén annyira fájt a lába, hogy már azon töprengett, hogyan fog lejutni a lépcsőn, és utána az utca túloldalán lévő parkolóhoz.

Felsóhajtott.

Rajta kívül még nyolcan ültek a hosszú, ünnepélyesen megterített asztalnál, négy férfi és négy nő. Mindannyian egy szingli-főzőtanfolyam résztvevői voltak, amely novemberben kezdődött, és karácsony hetében egy különleges ünnepi vacsorával zárul majd.

Immár hetedik hete minden hétfőn találkoztak egy közös főzésre a Trouvemoi irodájában, a társkereső ügynökségnél, amelyet Anna barátnője, Dalina alapított néhány évvel korábban, és amit elképesztő sikerre vitt. Anna szkeptikus volt az üzleti modellel kapcsolatban, de Dalina minden aggályát eloszlatta.

– Ez a jövő modellje. És a jelené is. Soha nem volt ennyi egyedülálló ember a nyugati társadalmakban. Ennyi szingli! Meglátod, remekül működik majd!

Igaza lett. A Trouvemoi kínálatában voltak szinglitúrák, szinglihétvégék, szinglivárosnézések, rapidrandik, gyertyafényes vacsorák és így tovább. Valamint szingli-főzőtanfolyamok is.

Ez utóbbiról többnyire Anna gondoskodott. Azért is, mert olyan jól főzött. A sors iróniájának érezte, hogy éppen Dalinához kellett fordulnia, akinek az ötleteitől sosem volt elragadtatva. Mindez pedig a kórházi tartózkodása és a munkahelye elvesztése után. Tulajdonképpen önmaga elvesztése után.

De nem maradt más választása. Hálásnak kellett lennie érte.

– Hé, Anna, itt vagy még? – kérdezte valaki. Rájött, hogy annyira elmerült a gondolataiban, hogy egyáltalán nem vette észre a körülötte folyó beszélgetést. Össze kellene szednie magát. Elvégre azért kapja a fizetését, hogy itt üljön és beszélgessen. Az emberek azért fizették ki a drága kurzust, hogy kellemesen érezzék magukat. Ellazulva. Legjobb esetben pedig készen arra, hogy szerelembe essenek.

– Igen, persze! – mondta, és mosolyt erőltetett az arcára.

A férfit, aki megszólította, Burtnek hívták. Anna rendkívül ellenszenvesnek találta. Hangos volt, és tolakodó. Ahogyan gyakran hirdette, büszke volt rá, hogy a véleményét sosem tartja meg magának, de ez csak eufemizmus volt arra, hogy simán megsértette az embereket, mindenkinek kérdezés nélkül megmondta, mit gondol róla, egyáltalán nem érezte a határokat, és gyakran a könnyekig megbántott másokat.

– A többiekkel úgy döntöttünk, hogy jövő szombaton újra találkozunk, csak úgy. Egy kocsmában. Király lenne, nem?

Istenem, gondolta Anna, csak még egy találkozót ne!

Elvileg senki sem kényszeríthette arra, hogy soron kívüli találkozókra járjon, ez nem tartozott a munkaköréhez. De pontosan tudta, mit mondana Dalina, a főnöke: „Még jó, hogy elmész! Jó jel, ha jól érzik magukat a csoportban. De ezentúl se találkozzanak csak úgy, hanem itt, a következő főzőtanfolyamon. És itt jössz te a képbe. Ott leszel, és gondoskodsz róla, hogy januárra lefoglalják a következő kurzust!”

Feltűnés nélkül kihúzta a csizmából egy kicsit a jobb lábát, amitől némiképp megkönnyebbült. Bárcsak ne fájna annyira! Bárcsak jobban lenne! Méghozzá lelkileg. Bárcsak ne állna előtte olyan sivár és kiszámíthatatlan új év! Tudta, hogy vannak emberek, akik minden szilvesztert örömmel fogadnak, akik úgy mennek bele a januárba, hogy minden jobb lesz, hogy klassz dolgok várnak rájuk. Annának soha nem volt ilyen érzése. A még el sem kezdődött évben a még be nem vetett mező pusztaságát és ürességét látta; miközben mások már a könnyű nyári szélben hullámzó búzakalászokat. Ő viszont  csak a szárazságot és a bogáncsot. Az évekig tartó terápia sem tudott ezen változtatni.

Mosolyt erőltetett magára, amely remélhetőleg nem tűnt túlságosan elgyötörtnek.

– Jó ötlet – mondta vidáman –, utána kell néznem... Remélem, hogy összejön! Közeledik a karácsony...

– Nincs férjed vagy gyereked, úgyhogy nem kell stresszelned a karácsony miatt – mondta Burt a tőle megszokott empatikus módon. – Akkor meg miért nem jössz el egy kocsmába a barátaiddal? Jobb, mint egyedül lógni otthon.

– Van barátom – mondta Anna –, akivel együtt fogom tölteni a karácsonyt.

– Ó, tényleg, a barátod – mosolygott Burt, mintha célozni akarna valamire. Mivel Sam néha eljött érte a főzőestek után, a tanfolyam résztvevői már látták őt. – Miért nem mész hozzá egyébként?

– Burt, ez igazából csak Annára tartozik – mentette ki Diane, egy fiatal, szőke nő, aki annyira vonzó volt, hogy Anna mindig is csodálkozott, miért érzi szükségét annak, hogy szinglirendezvényekre járjon. Talán az volt a baja, hogy rendkívül félénk és tartózkodó.

Anna az órájára pillantott, és úgy tett, mintha meglepődne, pedig már egy órája folyamatosan követte a percmutatót, és imádkozott, hogy gyorsabban járjon.

– Tíz óra! – kiáltott fel. – Istenem, milyen gyorsan repül itt mindig az idő! – Visszaerőltette a lábát a csizmájába, és elnyomott egy fájdalmas kiáltást. Felállt. – Szóval, ki segít nekem?

Nehézkesen álltak fel, mivel túl sokat ettek, néhányan pedig alkoholt is ittak. Mindenki szeretett volna inkább ülve maradni az esti melegségben és punnyadtságban. De tíz óráig tartott a foglalás, ezt jól tudták, ahogy azt is, hogy Anna nagyon ügyelt erre.

Burt ülve maradt, és élvezettel itta a vörösborát, miközben a többiek segítettek leszedni az asztalt. Mint mindig, most is mindenki hozott magával Tupperware dobozokat, amibe az ételmaradékot tették. Gyorsan bepakoltak a hatalmas mosogatógépbe, és elindították, rendbe tették a hűtőt, a munkafelületeket letörölték, a gyertyákat elfújták. Anna feladatához tartozott, hogy másnap reggel idejöjjön, kipakolja a mosogatógépet, elvigye a terítőket a mosodába, visszatolja a székeket a helyükre. Most azonban csak haza akart menni.

Egy bizonyos ponton Burt is belátta, hogy az estének vége, és vonakodva felállt. Végigsétáltak a folyosón, és Annának úgy tűnt, mintha a csoport kiáradt volna az éjszakába, a december végi este csendjébe, a sötétségbe és hidegbe, és mintha a hangok és a nevetés egy pillanatra elárasztották volna az éjszakát: elvették a varázsát, megzavarták a nyugalmát. Mert valójában a világ sötét volt, ködös és csendes. A távolban a tenger morajlott.

Anna annyira vágyott az egyedüllétre, hogy az már szinte fájt neki. Átbicegett az utcán. Hatalmas hólyagok lehettek a lábán.

Néhány taxi várta azokat, akik ittak. A többiek a saját autójukba szálltak be. Anna is kinyitotta kék Fiatjának ajtaját.

Végre, gondolta. Végre nyugalom.

Keresztülhajtott a késő esti Scarborough-n. Karácsonyi fények csillogása áradt az otthonokból, üzletekből és az utcákon a tengerből felszálló ködön át. A nyirkos fátyol azonban sok mindent elnyelt. Az este hidegnek és sivárnak tűnt, de Anna tudta, hogy bizonyára sokan vannak valamerre úton. Éttermekben, kocsmákban, bárokban, klubokban. Karácsonyi partik mindenütt, zene és nevetés, rengeteg alkohol és fergeteges vidámság. Az emberek papírkalapot viseltek, és óráról órára fesztelenebbül mulattak. Anna egyáltalán nem rajongott az ilyen rendezvényekért, soha nem volt igazán képes a féktelen vidámságra. Kora ifjúkorának iskolai bulijaira gondolt – azokra, amelyeken kötelező volt részt vennie. Ritkán tapasztalt ilyen gyötrelmes dolgot.

– Vigyázz! – mondta hirtelen hangosan magának, kizökkenve komor emlékeiből, miközben beletaposott a fékbe. Közvetlenül előtte egy kis piros Renault bukkant elő a ködből, és már vészesen közel volt hozzá.

Miért nem látta? A köd nem volt olyan sűrű. Valószínűleg túlságosan elmerült a gondolataiban.

Jobban kellene koncentrálnom, gondolta.

Lelassított, megfelelő távolságot tartva a piros autó mögött. Látta, hogy a sofőrnek hosszú, szőke haja van. Tehát valószínűleg egy nőről lehetett szó.

Elhaladt a Lindhead iskola mellett, elhagyta a város utolsó házait, és most a Lindhead Roadon hajtott. Jobbra és balra rétek és legelők, kerítésekkel és kőfalakkal tarkítva, amelyeket persze csak sejteni lehetett a sötétben. Itt-ott egy ház, egy tanya, egy panzió. De különben csak a végtelen tér és a csend. Itt kezdődött az Észak-yorkshire-i Nemzeti Park. Völgyeivel, dombjaival, erdeivel és mezőivel, a számtalan híres és népszerű túraösvényével. Tévedtek már el emberek errefelé, nem is olyan ritkán.

A Lindhead Road és a Harwood Dale Road kereszteződésénél a piros kocsi hirtelen akkorát fékezett, hogy Anna, aki már megint túlságosan megközelítette, csak egy éles vészfékezéssel tudta elkerülni, hogy belerohanjon. Az autója gyakorlatilag megállt, a motor halk zakatolás után elnémult.

– Ebbe meg mi ütött? – kiáltott fel.

Csak ekkor vette észre az előtte haladó sofőr viselkedésének okát. Egy férfi állt a kereszteződésben, ahonnan az út Scalby felé ágazott el. Legalábbis az illető magasságát és termetét tekintve férfinak tűnt: szokatlanul magas, széles vállú alak, aki csizmát és parkát viselt. A kapucnija mélyen az arcába húzva. Úgy állt, hogy az Anna előtt haladó sofőrnek fékeznie kellett, ha nem akarta elütni. Odalépett az anyósülés ajtajához, és feltépte.

Anna értetlenül figyelte a jelenetet. Miért álldogál egy férfi, miért álldogál bárki is ebben az istenverte kereszteződésben ilyenkor? Gyakorlatilag a semmi közepén voltak. Scarborough-t már elég messze maguk mögött hagyták. Az egyik irányban Scalby, még mindig nagyon távol volt. A másik irányban Harwood Dale, szintén. Akkor mégis, kinek jut eszébe ennél az útelágazásnál strázsálni egy ilyen hideg, nedves, ködös decemberi éjszakán?

A férfi beszállt az autóba.

Anna levegő után kapkodott.

Annak a nőnek nem lett volna szabad beengednie egy idegen férfit az autójába ilyen késői órán! Ugyanakkor nem úgy tűnt, mintha valóban önként engedte volna beszállni. Olyan gyorsan történt minden. A piros kocsi sofőrje kényszerből fékezett, a következő pillanatban pedig a férfi az autó mellett termett, és egy másodperccel később pedig már be is ült. Még ha a nő megpróbálta volna bekapcsolni is a központi zárat, valószínűleg nem sikerült volna neki ilyen gyorsan egy ilyen váratlan helyzetben.

Anna belesett a kocsiba. A sofőr hosszú szőke haja... Lehet, hogy tényleg Diane az, a szingli-főzőtanfolyamról. Ő is, akárcsak Anna, Harwood Dale-ben lakott. Logikus lenne, hogy pont errefelé autózik ilyenkor este. Piros kocsija van? Anna nem volt benne biztos.

Felvillantotta a fényszóróit, jelezve a sofőrnek, hogy nincs egyedül.

– Szállj ki és gyere ide! – motyogta. – Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

A nő, talán Diane, bizonyára észrevette a fényjelzést, de úgy tűnt, hogy meg sem próbálta elhagyni az autóját. Talán, mert nem tudta? Megfenyegethették? A fickónak fegyvere volt?

Anna próbálta felidézni, hogy látott-e valamit a férfi kezében, de nem emlékezett. Az egész olyan váratlanul, olyan gyorsan történt.

Esetleg a férfi azért várt itt, mert találkozójuk volt: neki és a nőnek?

De hát ezen a helyen... Ki beszél meg randevút éppen ide?

Miközben Anna még mindig azon gondolkodott, hogy mit tegyen, az előtte haladó piros autó elindult.

Követnem kell, gondolta.

A piros kocsi eltűnt a Harwood Dale felé vezető kanyarban. Anna az indítókulccsal babrált. A motor rövid ideig dadogott, majd ismét elhallgatott.

– A francba! – káromkodott.

A páratartalom. Nedves körülmények között az ősrégi autója egyszerűen kiszámíthatatlan volt.

– Gyerünk – mormolta –, gyerünk!

Tudta, hogy a legjobb, ha az egyes próbálkozások között vár néhány percet, ez növelte annak az esélyét, hogy végül sikerülni fog beindítania a kocsit. Ennyi idő alatt azonban a legrosszabb dolgok is megtörténhettek. Őrjöngve próbálkozott néhányszor egymás után. A motor csak halkan köhögött.

Várt. Remegett. Folyton a visszapillantó tükörbe nézett, hogy azonnal bekapcsolja a vészvillogót, ha fényszórók tűnnek fel a távolban. Nagyon előnytelen helyen állt, az út közepén. Egy hátulról történő ütközés most megkoronázná a helyzetet. Az éjszaka azonban továbbra is sötét és csendes volt.

Öt perc múlva újra próbálkozott, és ezúttal a motor be is indult.

Végre!

Továbbhajtott, ám túl gyorsan. Tudta, hogy a kocsi a nővel és az idegennel már rég eltűnt. Még a rendszámot sem jegyezte fel.

Mindent rosszul csinálok, bármit is teszek.

Elhaladt a Woodpeckers Cottage, egy panzió mellett, de nem égett a villany. Az épület elhagyatottnak tűnt. Talán a tulajdonosok sem voltak ott télen.

Kicsit odébb volt egy parkolóhely, közvetlenül egy birkalegelő előtt. Amikor Sam először vitte haza Annát, még a kapcsolatuk korai szakaszában, megálltak itt, és órákig csókolóztak. Fényes, nyári éjszaka volt, az égen ragyogtak a csillagok, egészen a reggeli órákig. Annának eszébe jutott az akkor érzett varázslat. Mintha valami jó irányba változna. Végérvényesen.

Most meglátta a piros autót a parkolóban. Elég közel a legelő kerítéséhez, tehát kicsit távolabb az úttól. A lámpák le voltak kapcsolva. Anna csak azért vette észre, mert egy másodperc töredékére megjelent saját fényszóróinak fényében. Aztán már el is haladt mellette. Lelassított. Vajon miért álltak meg itt?

Talán mégis egy szerelmespár? Ők is itt smárolnak, mint Anna és Sam annak idején?

Vissza kellene fordulnom, gondolta, hogy megbizonyosodjak róla.

Közben csigatempóban vezetett. Gondolatai összevissza cikáztak. Nézzen utána, és csináljon hülyét magából? Sodorja veszélybe magát? Mi köze volt ezekhez az emberekhez?

Ő jelzett a nőnek, de nem kapott választ. Nem kellett volna csak úgy elhajtania, nem igaz?

Mi van, ha kést szorítottak a torkához?

De akkor meg villámgyorsan kiugorhatott volna a kocsiból.

Már ha sikerülne kicsatolni a biztonsági övet, mielőtt a fickó leszúrná.

– Miért történik ez velem? – kiáltott fel.

Nagyon fáradt volt. Égett a lába a fájdalomtól. Le akart feküdni.

Megállt, és újra belenézett a visszapillantó tükörbe. Messze a távolban fényszórókat látott. Vagy valaki szintén errefelé tartott, vagy a piros autó indult el újra. Ha ez utóbbi volt a helyzet, akkor úgyis elszalasztotta a pillanatot, hogy ellenőrizze, minden rendben van-e.

Valószínűleg nem volt semmi gond. Ez nem valami véres, bűnügyi műsor.

Nem maradhatott az út közepén az éjszaka hátralévő részében.

Anna hazahajtott.

December 17., kedd

1.

Kate Linville ritkán aggódott az öltözéke miatt, részben azért, mert egyszerűen nem volt érzéke ahhoz, hogy mi áll jól neki és mi nem, és még akkor is melléfogott, ha órákig gondolkodott és próbálgatott. Vagy talán pont azért. A divatirányzatok nem hatottak rá, és ha mégis, az általában annak a jele volt, hogy már lecsengőben voltak. De még ha sikerült volna is divatosabban öltözködnie, kételkedett abban, hogy ez bármit is változtatott volna a jellegtelenségén. Ami másokon jól állt, az rajta egyszerűen nem működött. Jó alakja volt, bár egyesek valószínűleg túl soványnak neveznék. De ennyi. Egyébként teljesen feltűnésmentes volt. A hozzá hasonló nőket szürke egérnek hívják. Se nem csúnya, se nem szép.

Olyan semmilyen.

Idővel Kate megszokta, hogy jobb, ha biztosra megy, és mindennap többé-kevésbé ugyanúgy öltözködik. Fekete nadrág, fekete fűzős cipő vagy csizma, tiszta fehér póló, fekete vagy szürke blézer. Ezzel nem nyúlhatott mellé. A cipőjében a végtelenségig tudott járni, és ha túl meleg lett, egyszerűen levette a blézert. Télen pedig egy kabátot húzott fölé.

Mivel nem sminkelte magát, hanem csak röviden átfésülte egyenes barna haját, reggelente legalább mindig nagyon gyorsan elkészült.

Ma azonban csak állt a szekrénye előtt a hálószobában, és gondolkodott. Az időjárás latyakos és hideg volt. Esett az eső, de ez később akár havazásba is átválthat.

Jövő héten karácsony. Kate még csak gondolni sem akart rá.

– Hogy látod, ma valami különlegeset kellene felvennem? – kérdezte az ágy felé fordulva. Ott feküdt fekete macskája, Rombolka a párnák között, és figyelmesen nézte a gazdáját. Sajnos, erre a kérdésre nem tudott neki választ adni. Ehelyett gondosan tisztogatni kezdte a mancsait.

Ma mutatkozik be a scarborough-i bűnügyi nyomozóosztály új vezetője, és Kate rettegett tőle. Pedig semmit sem tudott erről a nőről, akinek mostantól a közvetlen beosztottja lesz, csak hogy Pamela Graybourne nyomozófelügyelő a neve. Manchesterből helyezték át ide, némi alkuval a főfelügyelő részéről. Valószínűleg ezt nem lehetett olyan könnyű lebonyolítani, különben nem tartott volna ilyen sokáig, és nem ilyen közel az év végéhez került volna rá sor. Az, hogy a főnök kívülről hozott valakit, és nem a saját hivatalában keresett, természetesen mindenkit felháborított, de mint mindig, a vezetőjük most sem törődött vele. Különösen Kate-nek esett rosszul, bár sejtette, hogy aligha lett volna esélye. Egyrészt, még csak nyár óta dolgozott az észak-yorkshire-i rendőrségnél, de ez is hosszabb idő, mint amit az új nő elmondhatott magáról. Másrészt, az első ügyét elszúrta, legalábbis a főfelügyelő szemében, és ha őszinte akart lenni, a sajátjában is. Egészen pontosan: szinte traumatizálva jött ki belőle.

Mint mindig, most is összeszorította a fogát, és folytatta.

Ez volt a mottója az életben: folytatni. Ne nézz túl sokat jobbra vagy balra, még hátra sem, csak előre – és ne állj meg!

Talán a felettesei tudták, hogy mentálisan nincs jól. Vagy legalábbis gyanították.

Ráadásul megszegte a szabályokat. Kényszerhelyzetben volt, gondolta, de a főnök nem fogadta el ezt a nézetet.

Mindezektől eltekintve csak a nyomozó őrmesteri rangig jutott. A negyvenes évei közepén már előrébb járhatott volna. Soha senki nem javasolta neki a következő vizsgát, ami általában a felettese feladata lett volna. Mostantól kezdve tehát Pamela Graybourne-é.

Végül Kate felvette azt, amit mindig is viselt, de mostanra annyi időt pazarolt el, hogy már nem tudott reggelizni. Arra még maradt elég ideje, hogy Rombolka eledelét beleöntse a tálba, vizet töltsön neki, és még állva megigyon egy fél csésze kávét. Ezután elhagyta a kis házat Scarborough külvárosában, amelyet csaknem hat évvel korábban örökölt az apjától.

Az apja – szintén egy trauma.

Ne gondolj rá! – parancsolta magának.

Átfutott az esőn, amely tűszúrásként csapódott a bőrébe. A cseppek már enyhén kristályosodtak. Sejtette, hogy legkésőbb estére havazni fog. Este. Annyira vágyott rá! Azt kívánta, bárcsak már túl lenne az előtte álló napon.

Pamela Graybourne nyomozófelügyelő már ott volt, amikor Kate megérkezett. Kate tudta, hogy bár nem késett, mégis jobb benyomást tett volna, ha nem érkezik később, mint az új főnök. Pamela nyilvánvalóan már beköltözött az új irodájába – ami korábban Caleb Hale-é volt –, mert az íróasztal mögött ült; a korábban a sarokban álló két karosszéket a szoba közepére helyezte, cserébe pedig egy furcsa nagy növényt állított a helyükre. Egy új kép is lógott a falon, egy művészi nyomat, valószínűleg nem különösebben értékes, de nagyon szép. A szoba kétségtelenül már most sokkal jobban nézett ki. Graybourne felügyelőnek volt ízlése.

A nő előlépett az íróasztal mögül, amikor Kate kopogtatás után tétován belépett a szobába.

– Á... Linville nyomozó őrmester, igaz? – nyújtotta a kezét. A kézfogása határozott volt. – Sokat hallottam már önről.

Kate feltételezte, hogy nem sok jót. Nem tudta, mit válaszoljon erre.

– Ó! – mondta, és rögtön arra gondolt, hogy lehet ennyire ostoba.

Pamela elmosolyodott.

– Tudom, hogy szörnyű nyara volt. Szörnyű eset. Szörnyű befejezéssel.

– Nagyon kemény volt – értett egyet Kate, bár a kemény szó csöppet sem volt alkalmas az augusztusi események leírására.

– Kétségtelenül Sophia Lewisnak volt a legkeményebb – jegyezte meg Pamela. Kate tudta, hogy a felügyelőnek nem is kellett különösebben kutatnia, hogy mindent megtudjon, hiszen az ügy hetekig a címlapokon szerepelt. Az egész ország segített az elrabolt személy keresésében. Egy lebénult nő, akiről az elrablója azt állította, hogy élve eltemette egy ládában. Aztán az elkövetőt Kate egy összecsapást követően lelőtte. A nőt, Sophia Lewist a mai napig nem találták meg.

– Természetesen – mondta most Kate Pamela megjegyzésére válaszul. Feltűnés nélkül szemügyre vette a másikat. Pamela majdnem egy fejjel volt magasabb nála, öltözködésében pedig radikálisan egyszerű. Szürke nadrágkosztümöt és majdnem olyan praktikus cipőt viselt, mint Kate, nagyon rövidre vágott, sötétszőke hajába már sok ősz csík vegyült. Egyáltalán nem sminkelt. Akár jelentéktelen is lehetett volna, de nem volt az. Komoly kisugárzással rendelkező nő volt. Lenyűgöző jelenség, aki magára vonta a figyelmet és felkeltette az érdeklődést.

Nagyon más, mint én, gondolta Kate. Nem csoda, hogy ő kapta a posztot. Valószínűleg kiválóan alkalmas rá.

– Tudom, hogy a Scotland Yardtól jött át ide, hogy Caleb Hale nyomozófelügyelővel dolgozhasson – mondta Pamela. – De ő felmondott a testületnél. Azok után, ami a nyáron történt.

– Igen.

– Hale utódját, Robert Stewart nyomozót pedig egy pszichopata lőtte agyon – folytatta Pamela. – Miután maguk ketten mindenféle biztosítás nélkül bementek egy házba, ahol egy gyilkos túszokkal barikádozta el magát.

Kate lenyelte a megjegyzést, miszerint nem tudtak a túszejtésről. Sőt, rámutathatott volna, hogy igenis figyelmeztette a férfit – de szembesülnie kellett Robert Stewart mint a felettese érdektelenségével. Az életével fizetett ezért. Kate nem akart semmi rosszat mondani a halott férfiról, ezért inkább hallgatott.

Talán egyszer majd eljön a pillanat, amikor elárulja, hogyan is történt valójában.

Pamela hűvös tekintettel vizsgálta őt.

– Őrmester, nem akarom eltitkolni ön előtt, hogy előítéletekkel veszem át az itteni pozíciómat – bár tudom, hogy ezt igazából kerülni kellene. És természetesen nagyon szívesen revideálom a véleményemet, de hogy képes leszek-e erre, az elsősorban önön múlik.

Kate ismét hallgatott.

– Az a benyomásom, hogy nem veszi túl komolyan a szabályokat, és szeret önkényesen dönteni – folytatta Pamela. – És ahogy bizonyára rájött, ez nem mindig vezet jó eredményre... Hogy őszinte legyek, kicsit meglep, hogy nem függesztették fel a szolgálatból, és nem indítottak fegyelmi eljárást ön ellen mindazok után, ami a nyáron történt. Ezt csak a rendőrség általános túlterheltségével tudom magyarázni. És a különleges helyzettel itt a scarborough-i bűnügyi nyomozóosztálynál, ahol a főnyomozót először felfüggesztették, majd önszántából lemondott, utódját pedig lelőtték. Azért ragaszkodnak önhöz, őrmester, mert különben ez az osztály szinte már nem is létezne.

Nyilván, gondolta Kate, bár alapjáraton is kész katasztrófa vagyok.

Szomorúsággal vegyes düh támadt benne, de mindkét érzést igyekezett elrejteni egy közömbös arckifejezés mögé. Már fél éve volt Scarborough-ban, hosszú belső vívódások után adta fel Londont, a Scotland Yardnál betöltött állását, hogy visszaköltözzön a szülővárosába. Az volt az érzése, hogy újratervezésre van szüksége, amit itt véghez is tud vinni, de már az első ügyénél nyilvánvalóvá vált számára, hogy pontosan ugyanott tart, ahol a Yardnál is: a felettesei gyanakodva szemlélik, nem ismerik el az eredményeit, nem igazán fogadják el, csupán megtűrik. Ahelyett, hogy új életet kezdett volna, sikerült egy szempillantás alatt itt is megalapoznia a régit. Utálta azt a gyakran idézett közhelyet, amellyel azok bátorságát próbálják megtörni, akik mernek változtatni: A problémáidat úgyis mindig magaddal viszed!

Végül is volt benne valami.

– Szemmel tartom önt, őrmester – mondta Pamela. – Csak azt akarom, hogy tudja. Nem tűrök semmilyen egyéni kezdeményezést, és a legkisebb szabálysértést vagy egyéni értelmezést sem. Ha ehhez tartja magát, akkor jól kijövünk majd egymással.

A folytatás kimondatlanul maradt: ha nem így tesz, akkor óriási gondba kerül.

– Remélem, megértettük egymást, őrmester.

– Igen, felügyelő.

Pamela bólintott.

– Rendben. Tehát most nézzük végig, mi következik. Természetesen alapos kutatást végeztem, de szeretném hallani az ön véleményét is.

Legalább nem igazságtalan, gondolta Kate, engem is bevon. Bár tényleg kevesen vagyunk. Nehéz lenne kizárnia.

A következő fél órában végigmentek az aktuális ügyeken. Sok volt a tennivaló, de nem volt semmi olyan függőben lévő eset, ami kinyomozhatatlan és rejtélyes lett volna számukra. A leglátványosabb egy idős nő, Patricia Walters tragédiája volt, aki meghalt, miután a gondozója minden előzetes egyeztetés nélkül egyszerűen felszívódott. Az idős hölgyet néhány napra elegendő étellel és itallal látta el, de aztán a néni leesett a lépcsőn a házban, és az esés következtében meghalt. A lánya, aki csodálkozott, hogy miért nem veszi fel senki a telefont, idejött Dél-Angliából, és holtan találta az édesanyját. A gondozót feljelentette gondatlanságból elkövetett emberölés miatt, a rendőrség pedig nyomozást indított, mert a fiatal nő nyomtalanul eltűnt.

– A legjobb az lenne, ha most újra felkeresné az idős hölgy lányát – mondta Pamela. – Több információra van szükségünk az eltűnt gondozóról, Mila Hendersonról. A nő, ha jól értem, jelenleg az édesanyja házában lakik itt, Scarborough-ban.

– Nekem is ez az információm – mondta Kate. – Rendben. Azonnal indulok.

Örült, hogy egyelőre megszabadulhatott a karakán Pamelától. Bár persze kellemesebb dolgot is el tudott képzelni, mint hogy egy szörnyű módon elhunyt nő valószínűleg traumatizált lányával beszélgessen.

2.

Másfél órával később Kate kilépett az elhunyt házából, amely Scarborough északi öblében feküdt, és amelyből gyönyörű kilátás nyílt a tengerre. Kissé kiábrándult volt: a nő, Eleonore Walters nem tűnt megrendültnek, sokkal inkább bosszúszomjasnak, bár Kate számára világos volt, hogy az egyiknek köze lehet a másikhoz. Mindazonáltal túl sokszor hangsúlyozta, hogy egészen Southamptonból utazott ide, és most neki kell itt mindent megoldania. Vajon tényleg ezek az első és legfontosabb gondolatok, amikor éppen elvesztette az édesanyját? A gondozót kizárólag „ribancként” emlegette.

– Viszonylag fiatal volt. Harminc. Képzett idősgondozó. Jó referenciái voltak. Nagyon megbízhatónak tűnt. Így aztán meg lehet téveszteni bárkit! Valószínűleg valahol a barátjával szórakozik , és már el is felejtette az egészet.

– A barátjával? Ismerte őt?

– Nem.

– Szóval azt sem tudja, hogy Mila Hendersonnak van-e barátja?

Eleonore Walters vonakodva vallotta be, hogy nem tudja.

– De hogyan is lehetne másképp? Vajon miért feledkeznének meg ezek a fiatalok a kötelességükről, ha nem valami fickó miatt, akivel összejöttek?

– Nos, van még pár lehetőség.

– Feltételezem, hogy valahol eltöltött egy vidám hétvégét. Vasárnap este hazajött, és látta, hogy anyám holtan fekszik a lépcső alján. Tudta, hogy nagy bajban van. Ekkor úgy döntött, hogy inkább lelép. Semmit sem hagyott itt. A szobája üres: se ruhák, se szennyes, a fürdőszobában se semmi. Kereket oldott.

– Ez csak feltételezés.

– Egy csomó pénzt adtam a ribancnak, tudja? Az anyám nem szorult ápolásra, soha nem fizette volna a biztosítója az éjjel-nappali ellátást. De bizonytalanul állt a lábán, és néha kicsit zavarodott volt. Nem lehetett egyedül hagyni, túl nagy volt egy esetleges baleset veszélye. Ahogy most láthattuk is. Az a kis szemét boldogan bezsebelte a pénzt. Persze abból sem látok többé semmit.

Végül is a nő valószínűleg örökli majd ezt a gyönyörű házat. Kate furcsának találta, hogy ennek ellenére mennyire foglalkoztatja a pénz kérdése. Talán csak a fájdalmát rejtette emögé.

Miközben az ajtóhoz kísérte Kate-et, Eleonore azt mondta:

– Remélem, megtalálja azt a nőszemélyt. Nem úszhatja meg csak úgy.

– Úgy gondolom, a nyomára fogunk bukkanni – felelte Kate. – Rendkívül nehéz örökké bujkálni.

Amikor Kate visszasétált a kocsijához, az eső éppen átváltott havazásba. A boltív alakú lámpákat és a korlátokat már fehér porhó fedte, és az eddig barátságtalan nap ünnepi hangulatot kapott. Még egy hét karácsonyig. Kate belesüppedt a vezetőülésbe, és a pelyhek örvényébe bámult. A karácsony egyszerűen egy szörnyű zátony volt az évben. Persze nem mindenkinek. De egy negyvennégy éves egyedülálló nőnek, aki kizárólag egy macskával osztotta meg az életét, mindenképp. Minden évben újra és újra felmerül a kérdés, hogyan vészelhetné át az ünnepeket. Hogyan élje túl a rádióból szóló szentimentális zenét, a belváros fényeinek ragyogását, a szeretetről és az összetartozásról szóló tévéfilmeket.

– Érdekel egyáltalán valakit, hogy mit jelent ez az ünnep azok számára, akik állandóan szinglik? – kérdezte hangosan, bár senki sem hallotta. Vagy épp azért, mert senki sem hallotta. Mert inkább leharapta volna a nyelvét, mint hogy mások megtudják, mennyire rosszul érzi magát néha a bőrében.

Beindította a motort, és elhajtott.

Tíz perccel később leparkolt a jelentéktelen épület előtt, amely a South Cliffen állt, a harmadik sorban, így nem nyílt belőle kilátás az öbölre és a tengerre. Csendes utcák, egy kis park, amelynek ösvényei mentén táblák adtak tájékoztatást az errefelé honos tengeri madarakról. Mindenütt padok, amelyeket most fehér hó borított. Magáról a házról eleinte nem derült ki, hogy itt egy szingliknek szóló, partnerközvetítő ügynökség működik; feltehetően azért, mert a diszkréció az üzlet része volt. Kate csak a csengőn fedezte fel a feliratot: Trouvemoi.

Az interneten találta meg az ügynökséget, és újra meg újra elgondolkodott azon, hogy regisztráljon-e. Egyszerűbb lett volna persze online megtenni, de nem tudott dönteni, csak hezitált és egyre halogatta a döntést. Most pedig egyszer csak egyenesen idehajtott.

Most vagy soha, gondolta.

Szenvedett az egyedülléttől, és néha az volt az érzése, hogy ezen semmi sem fog változtatni, hacsak nem veszi a saját kezébe a sorsát.

A hétvégéket szinte már pusztítónak találta, és a vasárnapok voltak a leghalálosabbak. Sokkal rosszabbak, mint a szombatok, amikor Kate a délelőttöket azzal töltötte, hogy bevásárolt a következő hétre: macskaeledelt vett, vagy más, a házhoz és a kerthez szükséges dolgokat. Szombaton az emberek még a városban sürgölődtek, és a napot nyüzsgés töltötte ki, ami azonban estére elcsendesedett. Esténként Kate mindig érezte, hogy a melankólia kezd eluralkodni rajta, és azon tűnődött, miért nem tud valaki csak úgy leülni mellé a kanapéra, hogy megnézze vele egy izgalmas Netflix-sorozat ötödik évadát, és közösen megegyenek egy pizzát a kartondobozból. Aki újra elsétálna vele a tengerhez a sötétben. Vagy megpróbálnának együtt valami ehetőt főzni, miközben csatatérré változtatnák a konyhát.

Ezeket a dolgokat Kate leginkább könyvekből és filmekből, mások történeteiből és saját, nagyon rövid kapcsolatából ismerte, miközben fájdalmasan vágyott rájuk. Arra, hogy legyen valakije, akivel csak úgy együtt lehet. Valaki, aki megvédi a kényszerrandiktól olyan emberekkel, akik öt perc után rádöbbentik, hogy a közös este legalább olyan kemény lesz, mint a háromnapos rágógumi. Kate túl jól ismerte, milyen érzés csak azért randizni valakivel, hogy ne kelljen egyedül lennie, és követni az önsegítő könyvek tanácsait: „Tegyél valamit a boldogságodért! Indulj, és ragadd meg a napot! Ne üldögélj! Menj, és ismerkedj meg emberekkel! Kezdeményezz!”

A valóság bonyolultabb volt, mint amilyennek a legtöbb útmutató leírta. Az emberek közelsége pedig súlyosbíthatja a problémát. Néha kevésbé volt nyomasztó egyedül ülni otthon a tévé előtt, egy pohár borral vigasztalódni, mint egy étteremben találkozni egy mindennel elégedett extrovertálttal, aki az egész estét azzal tölti, hogy a nagyszerű életével dicsekszik. Senki nem menne bele ilyesmibe önként, hacsak nem lenne kétségbeejtő helyzetben. Legalábbis Kate számára soha nem volt olyan nyomorúságos a magány, mint az ilyen pillanatokban.

Ennek ellenére habozott, hogy jelentkezzen-e a Trouvemoinál. Londonban járt a Parshipnél, és többször randevúzott is, de ott soha nem aggódott amiatt, hogy ismerősökkel találkozhat. London hatalmas metropolisz, így nagyon kicsi volt az esélye annak, hogy a szakmai köréből bárki is tudná, mit csinál a szabadidejében. Scarborough-ban más volt a helyzet. A város nem volt különösebben nagy, állandóan összefutott ismerősökkel. Kate tudta, hogy egyáltalán nem szégyen, ha valaki aktívan keresi a párját, mégis félt attól, hogy a munkahelyén ez téma lesz. Már csak a gondolattól is, hogy Pamela Graybourne gúnyolódni fog rajta, ha megtudja, hogy rapidrandizik, legszívesebben kifutott volna a világból.

Mégis... ha nem keresgélne tovább, egyre inkább úgy érezné magát, mint valami búvalbélelt, aki csak otthon ül és a sült galambra vár. És mivel a Parship eddig nem hozott eredményt, ezúttal valami mással próbálkozott. A Trouvemoi lehetőséget ad az embereknek arra, hogy a való életben is megismerjék egymást, miközben közös érdeklődési körüknek hódolnak. Talán itt több esélye lesz.

Ha most nem megy be, és nem regisztrál, akkor soha nem is fogja megtenni. Nem mintha hitt volna abban, hogy a következő egy hétben, ami karácsonyig még hátravolt, megtalálja élete párját. De ha jelentkezne valamire, ami csak januárban lesz, már akkor is úgy érezné, hogy elindult a fejlődés felé. És hogy akkor talán jövő karácsonykor... Megnyomta a csengőt.

Talán nincs is itt senki, így kedd reggel. Akkor erről ennyit.

Az ajtó azonban berregni kezdett, és Kate benyitott. Előtte egy folyosó húzódott, amelynek a végén egy másik ajtó nyílt. Egy fiatal nő dugta ki a fejét rajta.

– Helló! – köszöntötte.

– Helló! – válaszolt Kate. – A Trouvemoihoz tartozik?

– Dalina Jennings. Én vagyok a cég tulajdonosa. – Kinyújtotta a kezét Kate felé. – Jöjjön be, kérem!

Kate belépett a lakásba. Egy keskeny folyosó, három nagyobb szoba, már amennyire első pillantásra meg tudta állapítani. Egy konyha, amely szintén elég nagy volt. Az előszobában egy szennyeskosár állt, amelyben foltos ruhák voltak felhalmozva. Dalina követte a tekintetét.

– Tegnap este főzőtanfolyamunk volt. Utána vacsora. A vezetőnek ma reggel itt kellett volna lennie, hogy mindent eltakarítson, de telefonált, hogy nem érzi jól magát. Nagyon furcsa, tegnap még semmi baja sem volt. – Dalina hangja bosszúsnak tűnt, bár igyekezett ezt elrejteni. – Mindenképpen fel kell vennem valakit. Ma délután lesz itt egy kávézás idős egyedülállóknak, és most mindent nekem kell eltakarítanom, megteríteni az asztalokat, kipakolni a mosogatógépet és... – félbeszakította magát. – De nem azért jött ide, hogy meghallgassa a problémáimat a munkatársaimmal, Ms...?

– Linville. Kate Linville.

– Jöjjön! – Dalina előrement egy kisebb szobába, amely közvetlenül a konyha mellett nyílt. Itt iratokkal teli polcok, egy nagy íróasztal monitorral, két fotel, a falon pedig egy híres filmplakát fogadta: Leonardo DiCaprio és Kate Winslet a Titanic orrában, elmerülve a lenyugvó nap vörös fényében. A kép egy szerelmespár képzetét sugallta, akik előtt fényes jövő áll... Kate meglehetősen oda nem illőnek találta a plakátot, hiszen köztudott, hogy a hajó nem sokkal később elsüllyed, és Leonardo meghal.

Másrészt, gondolta, talán csak ez a valóság. Ha a közös boldogság egyáltalán lehetséges, akkor az egészen biztosan rövid életű.

– Foglaljon helyet! – kínálta hellyel Dalina. Leült az íróasztala mögé, és elindította a számítógépet. Kate-nek az volt az érzése, hogy nem juthat ki innen anélkül, hogy legalább egy ajánlatot le ne foglaljon. A nő rendkívül üzletiesnek tűnt számára.

– Ezek tényleg nagyon tágas helyiségek – jegyezte meg, csak hogy egyáltalán mondjon valamit.

– Igen, egyszerűen tökéletes – mondta Dalina. – Korábban egy étterem működött itt. Ezért a nagy konyha. Csodálatos a szinglifőzőkurzushoz. Tudja, manapság sokan próbálkoznak a Tinderrel... jobbra húzni, balra húzni... Mintha ilyen gyorsan és csak egy fotó alapján meg lehetne ítélni, hogy ki illik hozzánk és ki nem. Én egy viszonylag régimódi utat választottam. Az ügyfeleim közös programokon találkoznak. És csak annyit mondhatok, ragyogóan működik.

Miért nem találnak többé egymásra az emberek a mindennapi életben? – tűnődött Kate. Azt legalább tudta, hogy neki miért nem sikerült: hiszen hol találkozhatott volna bárkivel is? Igazából csak az állása és a kollégák kínáltak volna lehetőséget, de egyszer sem történt semmi. És talán túl félénk is volt. Soha nem mert másokhoz, a férfiakhoz, nyíltan közeledni.

– Szóval, Kate Linville – mondta Dalina, miközben beírta a nevet a rendszerbe. – Megmondaná a címét és a születési dátumát?

Kate mindkettőt megadta, és úgy gondolta, hogy ez a viszonylag fiatal nő aztán tényleg érti a dolgát. Még csak két perce lépett be az ügynökség ajtaján, az adatai máris a számítógépben landoltak, és ügyfél lett. Szinte gyorsabban, mint hogy az ember levegőhöz jutott volna. Úgy érezte, hogy lerohanták, de kényszerítette magát, hogy nyugodt maradjon.

Örülj neki! Ha nem rohannának le, akkor valószínűleg megint nem tudnál dönteni.

– Mivel foglalkozik? – kérdezte Dalina.

Kate összerezzent. Nem igazán akarta megnevezni a munkáját. Ezzel túl közel engedne másokat, túl sokat elárulna magáról.

Dalina kérdőn nézett rá.

Miért nem készült fel erre a kérdésre? Senkinek sem kell percekig gondolkodnia, miután rákérdeznek a foglalkozására. Eszébe jutott az eltűnt idősgondozó.

– Idős emberekről gondoskodom – mondta, majd gyorsan hozzátette: – Úgy értem, megszervezem az ellátásukat.

Lehetne ennél rosszabb? Semmit sem tudott erről a szakmáról. Ráadásul nagyon könnyen lebukhatott volna ebben a nem túl nagy városban. Miért nem mondta egyszerűen, hogy nem akarja megnevezni a foglalkozását? Különben is, mi köze volt hozzá ennek a Dalina Jenningsnek? Ha nem fogadta volna el, hogy nem adja meg a foglalkozását, akkor Kate egyszerűen csak továbbállt volna. Elvégre az élete nem a Trouvemoitól függött.

Bárki, akinek kicsit is több önbizalma van, mint nekem, gondolta, ösztönösen tudta volna, mit kell tennie.

– Ó, milyen nagyszerű – mondta Dalina –, milyen fontos feladat, nem gondolja?

Kate gyanította, hogy a nő minden szakmáról ezt mondja. A munkájához tartozott, hogy pozitív, optimista hangulatba hozza az ügyfeleit, és eleinte mindent jónak találjon bennük.

– Bizonyára azonban nagyon időigényes, nem igaz? Így nem csoda, hogy a partnerkeresés lehetőségei leszűkülnek.

– Hm... igen...

– Nos, akkor most biztosan jó helyen jár. Mit gondol, hányan találtak már egymásra ezekben a szobákban?

Kate eléggé érdekesnek tartott volna egy pontos számadatot, de Dalina – feltehetően bölcsen – nem foglalkozott a részletekkel.

– Milyen elképzelései vannak? Tényleg minden megtalálható nálunk, a partnerorientáció minden formájához nyílik lehetőség. Megkérdezhetem, hogy heteroszexuális kapcsolatra vágyik-e?

– Igen. Heteroszexuálisra. Szóval... egy férfival.

Úgy dadogok, mint egy diáklány, gondolta Kate.

– Kínálatunkban vannak rapidrandik, gyertyafényes vacsorák, szingliséták, szinglihétvégék, szingli-városlátogatások, szingli-főzőtanfolyamok... Esetleg van már elképzelése?

Kate sok mindent átgondolt, de nem jutott döntésre. Szóba sem jöhet egy egész hétvége, vagy pláne egy utazás... Eszébe jutott a szennyeskosár odakint, és az, hogy Dalinának még ki kell takarítania a konyhát az előző este után, és elgondolkodott:

Miért is ne? Végül is olyan mindegy, és ez volt az első dolog, amibe gyakorlatilag belebotlottam.

– Egy főzőkurzusra.

Dalina lelkesnek tűnt. Valószínűleg a főzőtanfolyamok különösen drágák voltak.

– Pontosan ezt tanácsoltam volna én is. A főzőtanfolyamaink nyolc héten át tartanak, minden hétfőn este hét órától. Hat-nyolc fő, egyenlő számban férfiak és nők. Az a jó, hogy nemcsak egyszer találkoznak, hanem újra és újra. Kialakul egy csoport, az összetartozás érzése. Ebből aztán könnyen kifejlődhet több is.

– Igen, ez jól hangzik.

– A jelenlegi főzőtanfolyamunk jövő hétfőn ér véget. Az új pedig január 13-án kezdődik.

Így legalább maradt még egy kis ideje.

– Igen, akkor ezt választanám.

– Rendben, beregisztrálom. Kedvelni fogja a vezetőt, Anna Cartert. Nagyon hozzáértő, szimpatikus személyiség, aki ráadásul fantasztikusan főz. Tényleg, tud főzni?

– Nem. Gyakorlatilag egyáltalán nem.

– Annál jobb, mert így két legyet üthet egy csapásra. Megtanul néhány igazán pompás ételt elkészíteni, és közben megtalálja a hercegét.

Valószínűleg meg kell szokni a szókincset ebben a környezetben, gondolta Kate.

Dalina villámgyorsan kinyomtatta a szerződést, és Kate aláírta, annak ellenére, hogy tekintélyes összeget kellett fizetnie azért, hogy megtanuljon főzni és találjon egy herceget. Az egész olyan gyorsan történt, hogy szinte beleszédült.

Ismét az utcán állt, miközben kavargott a hó. Elégedett volt. Legalább aktivizálta magát, és senki sem vádolhatta azzal, hogy csak ül és panaszkodik. Meg fogja oldani a problémáját. Januárban.

Ennek eredményeképpen máris több volt a kezében, mint egy jó újévi fogadalom: szinte már át is ültette azt a gyakorlatba.

3.

Carmen Rodriguez a takarítókocsit tolta a Crown Spa Hotel szűk folyosóin. Mint mindig, a vastag, vörös plüss-szőnyeg minden hangot elnyelt. Nem sok szoba volt foglalt; az évnek ebben az időszakában egyáltalán nem özönlöttek az emberek a tengerpartra. Majd a következő héten, karácsonykor telik meg szinte teljesen a szálloda. Ez persze több feladatot jelent. De több borravalót is.

Carmen mára befejezte a munkát. Kora reggel óta dolgozott, és délután szabadnapos volt. Kiporszívózta a szobákat, megvetette az ágyakat, kitakarította a fürdőszobákat, lecserélte a törülközőket. Szerette a munkáját. A barátja miatt jött Spanyolországból Angliába, és ugyanabban a szállodában talált állást, ahol a férfi is dolgozott. A barátja a délelőttöt a recepció mögött töltötte, és most neki is lesz néhány óra szünete, csak este áll újra szolgálatba.

Carmen aznap nyugtalan volt, mert kollégája és barátnője, Diane nem jelent meg a szállodában. Diane nem igazán szerette a munkáját a Crown Spában, de azért mindig megbízható volt. Ha lebetegedett volna, azt jelezte volna. Mind a szobalányok vezetőjének, aki a közvetlen főnöke volt, mind pedig a barátnőjének, azaz neki. Ám a főnöke Carmentől tudakolózott Diane-ről, így Carmen rájött, hogy a lány valójában nála sem jelentkezett. Ez pedig teljességgel szokatlan volt.

Carmen már számos WhatsApp-üzenetet küldött neki a délelőtt folyamán, de Diane nem hívta fel. Utoljára előző este hat órakor volt online, utána már nem.

Ez szintén nagyon szokatlan volt.

A lány a kamrába tette a kocsiját és a takarítószereket, átöltözött, gondosan megfésülködött, majd újabb kísérletet tett, hogy felhívja Diane-t otthon, a vezetékes telefonon. Ezt is próbálta már korábban párszor, de senki sem vette fel.

Halkan felkiáltott, amikor valaki hátulról átölelte, és szorosan magához szorította.

– Helló, álomnő! – mormolta Liam a fülébe.

Általában jólesett neki, hogy a férfi minden alkalommal érezteti vele, milyen nagyszerűnek tartja, de ezen a napon nem volt kedve hozzá. Kissé vonakodva szabadította ki magát az öleléséből.

– Megijesztettél!

– Ugyan már, nem vagy te olyan ijedős.

– Diane eltűnt.

– Hogyhogy... eltűnt?

– Ma nem jött be dolgozni.

– Valószínűleg megfázott, vagy valami ilyesmi.

– De erről biztosan szólt volna nekem. Nem válaszol az üzeneteimre. Nem veszi fel a telefonját sem. Ez nagyon furcsa.

Liam nem nagyon kedvelte Diane-t, bár azt el kellett ismernie, hogy nagyon csinos nő volt. De a szűkszavúsága, a félénk, csipogó hangja... Mindig is kíváncsi volt, mit lát benne Carmen.

– Itt a szállodában sem jelentkezett?

– Nem.

– Lehet, hogy másnaposan fekszik az ágyban – mondta Liam, és azonnal elnevette magát. Diane részegen... Tényleg őrült ötlet.

– Szeretnék elmenni hozzá – mondta Carmen.

Liam felnyögött.

– Jaj, ne... Azt hittem, csinálunk ma valami szépet együtt...

– Ő a barátnőm, Liam. Most nem tudok másra koncentrálni.

– Oké – mondta Liam –, rendben.

Tudta, hogy ez hová vezet: nemcsak Carmen fog Diane-hez menni, hanem mindketten. Hiszen a lánynak sem autója, sem jogosítványa nem volt.

Fél órával később már úton voltak Harwood Dale felé. Egyre vastagabb pelyhekben havazott, és a környéket lassan beborította a hó. A csupasz fák mindinkább elmosódtak a horizonton, minden csendes, fehér, ködös lett.

– Régen volt már ennyi hó – jegyezte meg Liam. Néhányszor az autó megcsúszott, és úgy tűnt, a kerekek elvesztették a tapadást az úton, de Liam meg tudta tartani. Jó sofőr volt. Ezen a napon Carmen különösen hálás volt ezért.

Harwood Dale olyan falu volt, amelyet szinte nem is lehetett annak nevezni. Szétszórt tanyákból és kis házakból állt, amelyek a főútról leágazó keskeny földutak vagy kavicsos csapások szélén helyezkedtek el. A falu alig több, mint száz lakost számlált. Már az Észak-yorkshire-i Nemzeti Park része volt, a maga csodálatos, vadregényes és többnyire lakatlan tájaival.

Diane egy egyszerű, barna kőből épült házban lakott, télikerttel, amely ugyanolyan véletlenszerűen kerülhetett a környékre, mint az összes többi ház errefelé. A földszinten egy idős házaspár élt, akik az első emeletet külön lakássá alakították át, és a gyerekek kiköltözése után bérbe adták. Diane ott lakott a ferde tető alatti apró szobában. Nem volt erkélye, és nem volt kijárata a kertbe, de gyönyörű kilátása nyílt a körülötte elterülő messzeségre. A látkép azonban nagyon sivár is tudott lenni a hideg, színtelen téli napokon. Ma talán pont nem. A hó elvarázsolta az egyhangúságot.

Carmen azonnal észrevette, hogy Diane kocsija nincs a felhajtón.

– Mindig itt áll, amikor otthon van! – kiáltott fel.

– Talán a garázsban van – vetette fel Liam.

– Ott a tulajdonosok autója áll. Nekem nagyon úgy tűnik, hogy Diane nincs itthon.

Ennek ellenére kiszálltak, és becsengettek. Semmi mozgás. Carmen becsengetett a ház tulajdonosaihoz is, és nem sokkal később egy idős hölgy nyitott ajtót.

– Á, Miss Rodriguez. Jó napot! – A nő ismerte Carment a Diane-nél tett látogatásairól.

– Jó napot kívánok! Diane felől akartam érdeklődni. Ma nem jelent meg a munkahelyén.

Az idős hölgy zavartan nézett rá.

– Ó, ez furcsa! Tegnap egyáltalán nem jött haza. Általában észre szoktuk venni, mert nyikorog a padló, és azt is halljuk, amikor zuhanyzik, vagy amikor le- és felhúzza a redőnyöket. Ráadásul a kocsija sincs itt. Ezért gondoltam, hogy talán önnél töltötte az éjszakát. De ezek szerint...

– Tegnap délben láttam utoljára, amikor elbúcsúztunk egymástól a szállodában.

– Tegnap délután még itt volt. De aztán este megint elment.

– Ó... tudja esetleg, hová?

– Minden hétfő este elmegy itthonról.

– Értem... – Carmen nem tudott erről semmit, de arra emlékezett, hogy Diane az elmúlt hetekben volt, hogy több órán keresztül nem válaszolt az üzeneteire. Nem jegyezte meg pontosan, de valószínűleg hétfőnként.

Titkolózik előttem, gondolta sértődötten.

– Tudja, hogy hová szokott ilyenkor menni? – kérdezte.

– Hát, nekünk sem mondta el... Nagyon zárkózott, nem igaz?

Liam egyetértően felmordult.

– Azt hittem, a barátjához lehet valami köze.

Carmen teljesen ledöbbent.

– A barátjához? Diane-nek van barátja?

– Nos, mindenesetre egy férfi biztosan volt vele néhányszor. Éjszakára is itt maradt. Úgy örültem neki.

– Az lehetetlen. Nekem elmondta volna!

Az idős hölgy zavarban volt.

– Remélem, nem mondtam semmi rosszat...

Carmen úgy érezte, mintha fejbe vágták volna.

– Ez egyszerűen hihetetlen – suttogta.

Visszafelé tartottak az úton, és Carmen alig tudta kordában tartani a nyugtalanságát. Végül is barátnők voltak. Diane és ő.

Diane összejött egy pasival, és egy szót sem szólt róla?

– Valami nincs rendben! – mondta.

Liam nem talált ebben semmi különöset.

– Találkozott egy sráccal, na és? Szerette volna kivárni, hogy tényleg lesz-e belőle valami, ezért egyelőre megtartotta magának.

– A legjobb barátnőjével szemben?

– Ő már csak ilyen. Zárkózott.

Carmen kinézett a hóba.

– Igen, de hogy egy árva szót sem mond nekem erről? És mi van a hétfő estékkel?

– Olyankor szokott találkozni a barátjával.

– Miért pont hétfőn?

– Fogalmam sincs.

– És hol van most?

– Az ágyban, vele. Kamatyol és boldog. Hadd csinálja!

– Ez egyszerűen nem vall rá. Nem jellemző rá, hogy nem jön be dolgozni.

– Emberi vonásokat mutat. Szóval, szerintem ez elég jó.

Carmen ismét kinézett. Megrázta a fejét. Liam mondhatott, amit akart, valami akkor sem stimmelt.

– Várj egy percet! – kiáltott fel hirtelen. – Lassíts!

– Miért?

– Lassabban, ott egy kocsi.

– Hol?

– Ott, a földúton. Hátul. Rögtön a parkolóhely mögött.

Liam fékezett, az autó megcsúszott a hóban. Szerencsére sem előttük, sem mögöttük nem volt senki.

– Igen, és? – kérdezte ingerülten.

Carmen a szélvédőhöz nyomta az arcát, amelyen az ablaktörlők folyamatosan jobbra-balra söpörtek.

– Ez egy piros Renault, nem? Nagyon nehezen látom, mert annyi hó van rajta, de az lehet, nem?

– Nem tudom. És ha az? Valami gazda lehet. Valószínűleg a legelő kerítését ellenőrzi, vagy ilyesmi.

– Diane-nek piros Renault-ja van. Menjünk oda!

Liam motyogott valamit az orra alatt, ami nem hangzott túl barátságosan, de lekormányozta az autót az országútról a parkolóba. A legszélén megállt.

– Nem megyek beljebb. Pláne nem a földúton. Itt már túl sok a hó, és teljesen latyakos a talaj. A végén még nem tudok kihajtani.

Carmen már nyitotta is az ajtót, és kiszállt. Nem az időjárásnak megfelelő cipőt viselt, de ez jelen pillanatban nem számított. Mostanra már tisztán látta, hogy az autó a hóréteg alatt piros. Miért nem vették ezt észre útközben? Valószínűleg a kavargó hó miatt, és mert akkor még nem nézett kifelé olyan feszülten, mint most.

Hirtelen émelyegni kezdett.

A parkolóhely közvetlenül egy kőfallal körülvett juhlegelővel volt határos, ahová egy nagy fakapu vezetett. A legelő mentén egy keskeny ösvény vitt a rétre, amelynek a túloldalán a következő legelő húzódott. Kicsivel arrébb, ezen az ösvényen állt az autó.

Bár számtalan más piros Renault volt a világon, Carmen valamiért biztos volt benne, hogy ez Diane kocsija. Hirtelen majdnem rosszul lett.

Diane-nek semmi oka nem volt arra, hogy itt parkoljon. Semmi olyan ok, ami ne jelentett volna valami szörnyűséget.

Megfordult. Liam a kocsiban maradt. Tipikus. Nem akarta, hogy vizes legyen a lába, nem akart megfagyni, és amúgy is úgy gondolta, hogy ez az egész egy marhaság.

Carmen közeledett az autóhoz. Sehol nem látott guminyomokat, mindent beborított a hó.

– Diane? – kérdezte halkan.

Természetesen nem kapott választ.

A hó nehéz volt, és rátapadt a hátsó és első szélvédőre, valamint az oldalablakokra is. Carmen közelebb tapogatózott. Az út keskeny volt, ki lehetett volna ugyan nyitni az autó ajtaját, de nem teljesen.

Letörölte a vezetőülés melletti ablakot, és lélegzet-visszafojtva belesett az üvegen.

Diane-t látta. A nő a volán mögött ült, és elsőre úgy tűnt, mintha hátradőlve pihenne, ami aligha lehetséges, hiszen miért állna itt, a kocsi tetején lévő hómennyiségből ítélve már órák óta, fűtés nélkül, egy földúton, amely valahol a távolban elveszett a havas horizonton?

Aztán meglátta a foltokat. Vörös foltok és fröccsenések. Mindenhol. A szélvédőn, a műszerfalon, az üléseken, a plafonon... Felrántotta az ajtót. A kocsi belsejéből kiáradó vérszag letaglózó volt. Belenézett Diane dermedt, tágra nyílt szemébe.

– Ó, istenem – zihálta –, ó, istenem!

Megfordult, Liamért kiáltott, segítségért üvöltött, olyan hangosan sikoltozott, hogy egy madárraj nem messze tőle felrebbent. Liam felismerte a vészhelyzetet, és odabotorkált. Félretolta Carment, és benézett a kocsiba.

– Bassza meg! – mormolta. – Bassza meg!

– Liam – nyöszörgött Carmen. Tudta. Egyszerűen tudta, hogy valami szörnyűség történt. De ki művel ilyesmit? Ki tehette ezt?

Liam elővette a mobiltelefonját. Elég sápadtnak tűnt.

– Most azonnal hívom a rendőrséget – mondta.