Szűcs Teri

Visszatért hozzám
az emlékezet

– részlet –

Copyright © Szűcs Teri, 2024

I. Első változat
(2018. május – 2019. augusztus)

Először

Hogy a saját ágyában haljon meg, ezt szeretném. Nem tudom, mennyire érezte valaha is otthon magát ebben a lakásban, de az ágyát ismeri, ha viszi a lába, odatalál. Elképzelni, ahogy egy demenciával élő ember összezavarodik, nem tudja, hol van, hogy került oda, ahol áll, és merre vezet a következő lépés – jeges rémület az alapokig. Így ijedne meg a kórházban. Azt szeretném, ha otthon halna meg, a saját ágyában. Nem tudom az arcát a halál után elképzelni, a bőrt, a szöveteket, hogy nem mozdulnak többet, a szem alatti árkot. Azt szeretném, ha otthon halna meg.

Észleli saját tönkremenetelét, tudja, hogy felejt, tudja, hogy nem tud. Más módon, mint mi, nem birtokló tudással, de tudja, és a betegség ajándéka, hogy ez elhomályosul, nem kell folyton tisztában lennie a veszteséggel. De meg tudjuk állítani az időt, amikor ennek a félelmetes tudásnak a helyét átveszi a nyugalom, hogy együtt vagyunk. Szorosan ülünk egymás mellett a kanapén. A teste folyton átmelegszik. Hogyan melegedhet át az, aki ennyire kicsi? Nem izzadt, inkább csapzott, mint egy kisgyerek. Friss ruhát kell ráadni, a haja összetapadt, megyünk majd zuhanyozni, de most még megállítjuk az időt, nyugalomban ülünk, szorosan egymás mellett. Az ismétlődő mondatai is megállítják az időt. Fogjuk egymás kezét, és megáll. Sosem voltunk ilyen közel egymáshoz azóta, hogy tudatosan élek a világban. Többszörösen terhelt volt a kapcsolatunk, egyikőnk se tudta megadni a másiknak azt, amire a legnagyobb szükség lett volna. Ez most mind elfelejtődött.

A dolgok nevét elfelejtette, a napszakokat elfelejtette. De szeretne beszélgetni, folyamatos kapcsolatban lenni. Azokat a mondatokat ismételgeti, amik az emlékezet visszatéréseinek éjszakái után megmaradtak benne. Most ezek lettek az ő új emlékei – húsz mondat. A többi ismételt mondat a szorongásról szól. Hogy valami fekete-e, hogy most van-e délután, hogy van-e víz, van-e vécépapír, és mikor eszünk már. Érzi, hogy felejt, érzi, hogy nem tud arra a kérdésre válaszolni, „miért csináltad ezt”. Mi is ismételgetünk, naponta kétszázszor megkérdezzük: miért öntötted ki a vizet, miért nem zártad el a csapot, miért nem ülsz már le, miért nem veszed fel a papucsod, miért köpöd ki az ételt, miért. Nem tud válaszolni. Érzi a rést a tett és a kérdés közt – ennyi. Néha fellázad, eleven daccá válik. Az egyetlen magyar szó, amit ismételget: vállalom. Nem tudja, miért teszi, de vállalja. Ha a nyolc másodperces rövid távú memóriájával el is felejti az éppen aktuális megszégyenülését, a mélységes, magával szembeni csalódottság mégis egyre gyűlik benne. És a szorongás.

Ami feldühít, és amitől mindent elfelejtek, amit a demenciáról tudok, az a beteg körül gyűlő piszok, amit folyamatosan takarítani kell, ezt nagyon rosszul viselem. A takony, a kiköpött étel, széklet és vizelet, ezt nehéz elviselni. Ezen még gondolkodnom kell, miért olyan kimerítő egy idő után. Sokáig kitart a türelmem, de aztán hirtelen felgyűlik és túlárad rajtam mindaz a testi anyag, amivel nem akarok folyton együtt létezni, és megosztani vele a felületeket. De tegnap azzal dühített fel, hogy összenyomta a kezemben lévő, zacskós csomagolású sűrű gyümölcslevet, és az egész rám spriccelt. A tudatosság és a betegség reflexe egyaránt jelen volt a mozdulatában. Nem tudta megállítani a kezét, pedig sokat kértem, és nem is akarta. Ahogy ezt írom, máris megértem: a tárgy, amit felé közelítettem, szorongást okozott benne, nem pontosan értette, mi az, pedig igyekeztem elmagyarázni. A furcsa tárgy megértésére a jelenleg egyedül működő megismerési módját használta – megragadta. Illetve van egy másik mód is: beleteszi a kezét, ha üreges tárgyról van szó. Most már értem.

Minden pillanatban milliárd sejt ad jelzést, huzalaikon át árad az információ, rengeteg, párhuzamosan. Szintek, régiók, rétegek, központok, elágazások, mind sugároz és vesz. Őt kell figyelnem, innen tudom, hogy ez így történik. Magamtól nem tudnám. Egysíkúan működik bennem a gépezet, nem észlelem a komplexitását. Az ő huzalozását próbálom megérezni. Mi működik most, milyen kötések léteznek még, milyen pályákon halad még az információ – próbálok belépni meglévő csomópontjai közé, és úgy szólni hozzá, hogy érezze, vele beszélek és hozzá, vele vagyok, benne a világában. Huzalai eltépődnek, újrarendeződnek, mindennap más szokásokat vesz fel, másféle furcsasággal áll elő, hogy idomulni tudjon ehhez a hatalmas, ijesztően érthetetlen univerzumhoz.

Milyen könnyedén vettem a számra a halálát, de mi lesz velem, ha meghal? Vele hal a nyézsnoszty, a nyelv, amely a gyöngédséget úgy mondja, hogy többször is a szájpadláshoz ér. Vele hal az anyai és az anyanyelv. Félek, hogy ami azután megmarad, csak rideg lesz és leíró. Nem is akartam ezt a mondatot befejezni, mint ahogy azt se akarom, hogy meghaljon.

II. Tanulékony demens
(2020. március – 2021. június)

Bevezetés

Hosszú, szinte évtizedes betegségsorozat után anyámnál három éve jelentkeztek a demencia tünetei. Elsöprő súlyossággal – nem voltunk felkészülve rájuk. Szinte teljesen elvesztette a kapcsolatát a tárgyi világgal, a hétköznapi élet eljárásrendjével. Elillant belőle ez a fajta tudás, és hirtelen semmilyen kérdésre nem volt válasza. Egy dolgot tudott csak igazán: hogy azok az emberek, akik mellette vannak, kik. Tudta, hogy van a férje, apám; hogy vagyok én, a lánya; és hogy van Maja, az élettársam.

Azóta együtt figyeljük, hogy mit jelenthet a memória és a tudás akkor, amikor nem a gyarapodásáról van szó, hanem a lehámlásról, rétegekről, és arról, hogy mégis mik az alapok. Persze semmit se tudunk ezekről az elképesztően gazdag és összetett építményekről.

Benne vagyunk még mindig anyám legstabilabb, egyelőre rendíthetetlen emlékezetében, de újra és újra meg kell erősítenem, minden alkalommal, mikor találkozunk, vagy akkor is, ha hosszabb időt töltünk együtt: te a lányom vagy, mondja. Igen, és te pedig az anyám. Valószínűleg boldogító ezt mondani, boldogító, hogy pontosan tud valamit a legfontosabb dolgok közül, és hogy párbeszédben vagyunk. Boldogító nekem is.

A memória felfoghatatlan komplexitása akkor ért el hozzám, mikor néhány éjszakára visszatért az emlékezete. Hirtelen, az éjszaka sötétjében kezdett el emlékezni és beszélni. Szüntelen felügyeletet igényel, nappal is, éjjel is. Akkor éppen én voltam mellette, hallgattam, kérdeztem. Minden visszajött: ki volt, hogyan élt és mit csinált, mikor, milyen érzésekkel és tervekkel. Az élettörténetét nem torzította öncenzúra, önvád, egyes elemekhez tapadó vagy mindent átható neurotikus átírás. Páratlan élességgel emlékezett.

Később megtudtam, hogy sok demens betegnél történik hasonló, és a világosság mindig éjszaka jön. Nem tudom, mitől – hogyan árad a vér, hogyan eleveníti meg az inaktív agyi részeket; de az világos, hogy ebben az időszakban, mikor azt hittem, elveszett az emlékezete, az igazság az volt, hogy élt és megvolt, csak szünetelt. Aztán pár éjjelre visszatért.

Örült a visszaemlékezésnek. Visszajött a régi hangszíne, a mondatai dinamikája. Tőle tudom, hogy emlékezni öröm – azt eddig is tudtam, hogy fontos, de azt, hogy öröm, a létezés alapjához tartozó boldogság, tőle tudom.

Ko mnyé vérnulász páméty, visszatért hozzám az emlékezet, ez lesz a könyvünk címe, mondja ő. Ezt ő választotta. Írni kell róla, a betegségéről, az életéről, és mindannyiunkról, mondja. Ez fontos neki; még tudja, hogy valaha nagyon szerette a könyveket, és én is szeretem. Tudja, hogy ez mindkettőnk számára értelmet adna ennek az időszaknak. Ebbe mindketten belekapaszkodunk.

III. Diagnózis

Diagnosztika

Remek a bor és remek mellé a könyv, remek

férfiak kedvelt fordulata ez, remek dolog a bugyi-

pelenka, de így nem jön ki a dallam, remek

napja volt a délkelet-magyarországi pszichiáter-

professzornak, remekül füstölődött a paprikás

kolbásza, és remek együttműködési ajánlatot

kapott – rendelőjében minderről beszámolt, miután

megkérdezte anyámat, milyen nap van

ma, asszonyom, hányadika, milyen hónapot

írunk; nem tudtam én sem, nem érdekelt, csak

azt tudtam, a professzor úr számára remek,

meg is kapta a borítékot apámtól a gyógyszerért, amivel

anyámat katatonná szedálta. (Utólag jut

eszembe: Maja mellét is megnézte. Együtt

mentünk, a család. A gyógyszert később kihagytuk.) Ez

a rendelet előtt történt – fogalmam sincs, most hogy

hajtja be a pénzt a betegeitől a jó nevű délkelet-

magyarországi doktor, a pszichiátriai problémákkal

élőket szipolyozó szemétláda, szubjektív lírai tárgy.

IV. Asszonyok, lányok
(2022. január – 2023. szeptember)

Járás

Anyám felül az ágyban. Ez ennél bonyolultabb. Felhúzza a felsőtestét, de nem tudja, mit csináljon a lábával, hogyan helyezze át a súlypontját. Oldalra fordulva elakad a levegőben. Ülő helyzetbe húzom. Elérakom a járókeretet. Belekapaszkodik, topog, ahogy apám begyakoroltatta vele, hogy beinduljanak az izmok, majd többször is lendületet vesz. Végül feláll, nem is nagyon húzza magát, de a keret fontos, kiegyensúlyozza. Többnyire csak tartom a hóna alatt, ritkán kell emelni. Mikor áll, a kezét a helyére teszem, fent a keret két oldalán a gumival borított részen, ott a kapaszkodó, azt kell fogni. Anyám elindul. Emeli a keretet, lerakja maga elé, emeli a bal lábát, csúsztatja a jobbat. A lábfeje kicsit kifelé áll, egyszerre merev és erőtlen. A keret csattog, a papucs súrlódik. Megy a szőnyegpadlón. A küszöbnél összpontosít. Aztán a kövön – a szőnyegpadló bolyhai után a kő csúszósabb, a keret máshogy kopog. Újabb küszöb, laminált padló, ez tapadósabb, megint küszöb, megint laminált. Vonulás az ágytól a konyháig, majd a pult mellett az étkezőasztalig. Az asztalnál a törülközővel letakart szék az övé, az ajtóval és a pulttal szemben, hogy mindent beláthasson. Itt eszik, kártyázik, számos kirakósozik, beszél.

Anyám minden mozdulata idézőjelben van, „lépked”. Csak ezért gondolok rá, hogyan járnak az emberek általában, az „egészségesek”, akiknek a mozgása szinte reflexszerű, és minden izmuk teszi a dolgát. Helyváltoztatásuk mellékesen történik, még akkor is, ha bizonyos mozdulatokra valamiért külön kell figyelniük; járásuk nem-cselekvő cselekvés a kezdő- és a végpont között, olyan kevéssé tudatos, hogy csináltsága nem szembetűnő. Legfeljebb az látszik, hogy a mozgásnak stílusa van, a testnek mint kompozíciónak megvan a maga áramlása vagy épp a sajátos darabossága. Anyámnak olykor a megmaradt összpontosítási képességét kell használnia, hogy a következő mozdulatot végre tudja hajtani. Van, ami reflexből működik. Van, amit kitalál, megold, összetákolja a mozdulatot. A test áramlása a-ból b-be fázisokra esik; mindegyik egy performansz.

Anyám megáll a széke mellett, aztán kilencven fokban elfordul, háttal a széknek, és ráereszkedik. Ez nem ilyen egyszerű. Aki kíséri, először megállítja a széknél, segít lassan körbeforogni a kerettel, berakja mögé a széket, segít ráereszkedni – pontosabban fogja, amikor ráejti magát –, és betolja az asztalhoz. Felállásnál kifordítja a széket, segít felállni és elindulni.

Másfél óránként menni kell pisilni.

A kísérőnek a járókeret előtt kell haladnia. Vigyázni kell, hogy anyám ne akarjon túl nagyot lépni. Vagy segíteni kell emelni a keretet – vagy csak figyelni. Minden lépést vele együtt kell megtenni.

Nehezen szánom rá magam, de indulunk, eltelt másfél óra. Anyám szabja meg a tempót, a ritmust, hozzá idomulok, együtt mozgok vele, és külön. Lassú vonulás, csattogva és csúsztatva. Én háttal előre, anyám felé fordulva megyek. Sokáig tart, valamivel ki kell tölteni az időt. Énekelni szoktam például, mintha vidám kiránduláson lennénk, próbálom elterelni a figyelmünket arról, hogy mindketten csapdába estünk. Á já idú, ságájú pá Mászkvé, én pedig megyek, lépkedek, járkálok, sétálgatok Moszkvában, énekelte az 1964-es filmben (Já ságájú pá Mászkvé, magyarul Moszkvai séta) az akkor tizennyolc éves Nyikita Mihalkov. A kevés olyan szovjet film egyike azokból az időkből, ami nem arról szól, hogy mit kell csinálni, hanem inkább mindenféle örömteli kis apróságról. A címadó slágerét éneklem átköltve, á já idú, ságájú pá kávrjé, i já v tualét prájtyi szmágú, megyek, lépkedek a szőnyegen, és el tudok menni a vécéig, száljonij tyihij ákéán i túndru, i tájgú – já prájdú! Átvágok a sós Csendes-óceánon, a tundrán és a tajgán!

Mintha először csinálná, anyám végigdolgozza az utat. Néha nagyon elfárad a vonulásban, nem a távolság, hanem a feszültség miatt, az elnyúló színpadon a nappali, az étkező és a vécé között. Máskülönben ő is énekelne. Húszéves volt, amikor bemutatták a filmet, volt egy idősebb moszkvai szeretője. Az utolsó versszakból elénekelné, amire emlékszik – a végét mindenképpen: i vszpomnyú á Mászkvé, és eszembe jut Moszkva, és tudnánk, ki jut az eszébe ilyenkor.

Nincs teljesen igazam – felszólítás például nem került bele a Mihalkov által énekelt filmslágerbe, de tiltás igen: a Művészeti Tanács az eredeti változatban emigrálásra utaló szövegrészt fedezett fel. „Hajóm felett fehér vitorlát bontok, de még nem tudom, hol.” Ebből lett a végső szövegváltozatban „még nem tudom, kivel”.

Bár az is lehet, hogy egy kétsorost szavalok útközben, amit erre az alkalomra találtam ki: Nozski pádnyimájém / i médlénno ságájém! Emelgetjük a lábacskáinkat, és lassan lépegetünk. Ezt akkor is ismételgetem, amikor anyám üldöz, csattogva, hogy utolérjen és megöljön.

A vécénél meg kell állítani, segíteni befordulni, szólni, hogy kapaszkodjon, segíteni leülni. Ha végzett, segíteni felállni, kifordulni, kimenni. Ha a tévéhez megy, akkor a másik irányba kell kifordítani a széket az étkezőasztalnál. Arrafelé is van két küszöb. A verandára jó időben jár ki, ehhez egy nagy küszöbön kell túljutni. A küszöb előtt anyám toporog, emelgeti a lábát, nekikészül. A keretet óvatosan kell átemelni. A teraszon lehet járkálni, majd a szokásos technikával leülni a kinti asztalhoz, és nézni, ahogy apám kertészkedik, a macskák pedig pihennek. A kerthez három lépcsőfok vezet le, ezeken anyám már nem tud lemenni. Kinyitjuk az összecsukható kerekesszéket, és lassan leeresztjük a kis rámpán a levendulabokorig. Az udvaron apám körbetolja, megmutatja neki, mit ültetett, mi fog teremni, virágozni.

Anyám előtt megyek. Anyám meg akar ütni a járókerettel. Előrelendíti, szinte fél méterrel maga elé. Felfogom a kezemmel, hogy ne üssön akkorát, és hogy anyám ne essen előre a lendülettől. Néha a vas eléri a sípcsontomat. Megöllek, kiabálja anyám. Já tyébjá ubjú. Azt hiszem, azt is akarja mondani, hogy bjú, ütlek, de az impulzus így tolul ki belőle. Elfáradunk.

Anyám Baba Jaga, felpattan járókeretére, és azon, a tüzet hányó táltoson vágtat utánam. Én, szegény leány, egy törölközőt hajítok magam mögé. A laminált konyhapadlón a törölköző hömpölygő, széles folyóvá változik. A táltos kiissza a folyót, és vágtat tovább. Én, az árva, ekkor egy fésűt dobok magam mögé, ami sűrű és sötét erdővé változik. De Baba Jaga egy mozdulattal félresöpri a fákat, és már szinte utolér. Ekkor kitépek egy hajszálat hosszú, aranyló fonatomból, és rádobom a küszöbre. Az erre hatalmas heggyé változik. Megtorpan a táltos, mérgesen fúj, nagy nehezen átvergődik a csúcson, anyámat közben többször is leveti. Rohanok tovább, anyám stratégiát vált, dibukká változik, süvöltő lidércként száll mögöttem, szórja az átkait, bele akar fészkelődni a lelkembe. Elérjük a szobáját, az arany R betűvel jelzett ajtót, újabb küszöb következik, nem túl magas, de itt az előtér kövéről a szőnyegpadlóra kell átlépni, nem könnyű. Kinyitom az ajtót, anyám haragosan megteszi a nagy lépést, megy tovább a szoba túlsó végén nyíló fürdő felé, egyre gonoszabb. Mert a megaláztatása felé halad, fut át rajtam – akármilyen jól csináljuk a vécéztetést, akármilyen gördülékenyen, ez a legnehezebb és legmegalázóbb folyamat, amiben részt kell vennie. Anyám végül elcsigázottan, büszkén és zordan megérkezik.

Tartalom

I. Első változat
(2018. május – 2019. augusztus)

Először

Másodszor

Harmadszor

II. Tanulékony demens
(2020. március – 2021. június)

Bevezetés

Piros

Rája meséi

Élhetőbb

Tanulékony demens

Minden ujjacska

Apám kertjei

Babérlevél is kell bele

A lemosott város

Demenciaszínház, háborús dalok

Hogyan találtam meg a nagyapám sírját

Zsidónak lenni jó – jévréjkáj bíty hárásó

Széklet, az ismerős anyag

Jobban tudja a demens, mint a homofób

Nemalvás

Romlás

Demensfelkelés

III. Diagnózis

Diagnosztika

Depresszió

Epizódok – az ellátórendszerben

Epizódok – öndiagnózis

A Specialistánál

IV. Asszonyok, lányok
(2022. január – 2023. szeptember)

Járás

Naplónk háború elején

Fürdés

Felleg

A nagy fáradtság

Töredékben maradtak

Nem vagy nő, nő vagy

„Cselédmunka”, értő kezek

Luxusáldozat – az otthonápoló családok terhei

Esztrád

Ötven új Ulickaja-regény

A levendulabokornál

Nyárutó

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 384 4

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL