CURTIS SITTENFELD

Sisterland

Ikerország

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Curtis Sittenfeld: Sisterland

Random House, New York, 2013

Fordította: Bosnyák Viktória

© Curtis Sittenfeld, 2013

© Bosnyák Viktória, 2014

Borítófotó: Shutterstock

© Tarandus Kiadó, 2014

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross Gábor út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó ötvennyolcadik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

EPUB ISBN 978-615-5261-77-0

PRC ISBN 978-615-5261-78-7

Nénikéimnek,

Ellen Battistellinek és Dede Alexandernek,

akik Missouri szülöttei

A könyv fikció. Minden esemény és párbeszéd, valamint minden szereplő – néhány széles körben ismert történelmi és közéleti személyiség kivételével – az író képzeletének műve, így nem tekinthető valósnak. A valódi történelmi, illetve közéleti személyiségekkel kapcsolatos helyzetek, történések és párbeszédek teljes mértékben kitaláltak, és az író szándéka szerint nem valós eseményeket írnak le. Minden más vonatkozásban az élő vagy elhunyt személyekkel való hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

ELŐSZÓ

1811. december

New Madrid, Louisana territórium

AZ ELSŐ FÖLDRENGÉS MÉG NEM A LEGERŐSEBB VOLT – az később jött, 1812 februárjában –, de bizonyára az volt a legmeglepőbb. Kicsivel hajnali kettő után történt, és gondolom, felriasztotta New Madrid lakóit: a farmereket és prémkereskedőket, a francia kreolokat, az indiánokat és az amerikai úttörőket. A folyóparti városban több férfi élt, mint nő, és csak kevés család; a népesség lélekszáma valószínűleg ezer alatt volt. Az emberek ezen a hideg, átlagos éjszakán az ágyukban feküdtek, amikor minden figyelmeztetés nélkül szörnyű, robbanásszerű zaj törte meg a csendet, megmozdítva nemcsak az ágyukat, a padlót vagy a házat, de a földet is. Akár odabent maradtak, akár kisiettek, hallották állataik kiáltásait, hallották, ahogy derékba törnek a fák, felbőg a Mississippi. A sötétséget úgy elöntötte a köd és a füst, hogy azelőtt érezhették, ahogy a föld mozog a lábuk alatt, mielőtt még észrevették volna, hogy látják is, ahogy hullámzik, mint az óceán. Egyes helyeken a talaj szétnyílt, és víz tört elő, meg homok, sziklák és egész fák, amelyeket épp azelőtt nyelt el, és cserébe most lovakat és teheneket kebelezett be. A repedésekből és lyukakból kénes bűz áradt, mintha a föld mélyén megbújó ördög kártékony lehelete volna.

A rengések órákig nem csillapodtak, majd rémítő ritmusuk ahelyett, hogy alábbhagyott volna, még fel is erősödött: a föld még kétszer, reggel hétkor és délelőtt tizenegykor is újra megindult. A reggel pedig nem hozta el a pirkadatot. Nem szűnt a kigőzölgő káosz, a házi- és vadállatok bégetése és sivítása, a fák egyre csak dőltek, a föld okádott, a folyó pedig könyörtelenül áradt.

A föld csak déltájban nyugodott meg, s akkor is csak fokozatosan. De mi maradt? Az emberek otthonai – földszintes gerendaépületek vagy vázszerkezetes építmények – a földdel váltak egyenlővé, ahogy a városka boltjai és templomai is. A talaj felszakadt, a folyó hömpölygött. A Mississippi két partja egyszerűen beleomlott az alant áradó vízbe, amely házakat, temetőket és erdőket söpört magával; a kenuk és tehercsónakok el-eltűntek a majdnem tízméteres hullámok alatt, majd újra előbukkantak, csak hogy alábukjanak megint.

Bár 1811. december 16-a délutánján bizonyára úgy tűnt, itt a világvége, a rombolás még nem ért véget. Ugyanebben az isten háta mögötti térségben újabb földrengés következett 1812. január 23-án, majd két héttel később, február 7-én is. Az utolsó volt a legnagyobb. Csupán néhány hónap alatt egész városok tűntek el a föld színéről, nemcsak Missouri, hanem Mississippi és Tennessee territórium területén is. Az emberek az beszélték, hogy a Mississippi folyó visszafordult, és a rengést több száz kilométerre onnan is érezni lehetett: Natchezben megálltak az órák, Louisville-ben kémények omlottak le, Bostonban pedig megkondultak a templomok harangjai.

De mindez talán csak mendemonda volt, nem több, izgalmas, de kevésbé pontos eltúlzása a történteknek. A rengés magnitúdóját még egy évszázadig nem tudták mérni, így a New Madrid-i földrengések erősségét jóval később számították ki, s bár a magasabb becslések 8,0-ra kalibrálták – erősebbre az 1906-os San Franciscó-inál, az Egyesült Államok történetének legnagyobb szárazföldi rengésénél –, más becslések inkább a 7-es erősséghez jártak közel, ami szerint persze félelmetesnek kellett lennie, de nem példa nélkül valónak.

A férjem erre azt mondaná, hogy az ilyen különbségtétel igenis számít, és hogy megvan a módja a hiteles bizonyítékokon alapuló kutatás lefolytatásának, és így az elmélet felállításának. A testvérem nem értene egyet vele. Szerinte mindannyian magunk teremtjük a saját valóságunkat, és hogy az igazság végeredményben az, amiben hinni akarunk.

1. FEJEZET

2009. szeptember

St. Louis, Missouri

A RENGÉS HAJNALI HÁROM KÖRÜL KEZDŐDÖTT, és úgy alakult, hogy már ébren voltam, mert kettőkor megszoptattam Owent, aztán ahelyett, hogy visszaaludtam volna, csak feküdtem ott, és a veszekedésen rágódtam, ami ebédnél az ikertestvérem, Vi és köztem lejátszódott. Owennel és Rosie-val a hátsó ülésen mentem érte, és négyesben ültünk be a Haciendába. Már végeztünk, és épp Rosie szétszóródott maradékait gyűjtöttem össze az asztalról – valaha azt hittem, nem leszek olyan anya, aki egy mexikói étteremben csirkemellfilét rendel a gyerekének párizsiasan, ami nincs is az étlapon –, amikor Vi megszólalt:

– Holnap randim lesz.

– Az jó – feleltem. – Kivel?

Miután nyelvét végigjáratta a fogsorán, hogy ellenőrizze, nincs-e ott ételmaradék, csak úgy lazán odavetette:

– Informatikus, ami unalmasnak hangzik, de sokat utazgatott Közép- és Dél-Amerikában, vagyis csak nem lehet annyira uncsi vele, igaz?

Behúzott a csőbe, de igyekeztem az övéhez hasonló, laza stílusban válaszolni:

– A neten ismerkedtetek meg?

A két és fél éves Rosie felállt az asztaltól, odament a sarokban lévő fikuszhoz, és most a leveleit szagolgatta. Mellettem a bokszban a hat hónapos Owen az autós gyerekülésébe csatolva megragadta a kis plüss-zsiráfot, ami az ülés fogóján lógott.

Vi bólintott.

– Nincs valami nagy választék leszbikből St. Louisban.

– Szóval mostanában annak tartod magad? – dőltem előre, és hangomat lehalkítva kérdeztem: – Leszbikusnak?

Vi szemmel láthatólag élvezte a helyzetet. Testtartásomat és halk hangomat utánozva válaszolt:

– Mi lesz, ha meghallja az üzletvezető? És feláll neki? – vigyorodott el. – Pillanatnyilag bicölibátusban élek. Vagy mondjak inkább Vi-szexuálist? De gondolom, ez nyilván mennyiség kérdése. Ha a húspiacon vagyok, egyszer csak összefutok a Nagy Ővel, akár férfi, akár nő az illető.

– Szóval hetero randioldalakra is regisztráltál?

– Még nem, de nincs kizárva. – A pincérnő odalépett hozzánk, és letette a számlát az asztal sarkára. Amint elment, már nyúltam is érte. Amikor együtt voltunk, vitatkozás nélkül mindig én fizettem. – Ne adj nagy borravalót! Nem szolgált ki rendesen.

– Nem vettem észre.

– És a fajitám túl volt paprikázva.

– Ha valakinek, hát neked tudnod kellene, hogy az nem a felszolgáló hibája. – Vi huszonéves korunkban éttermekben dolgozott. De még mindig szkeptikusan figyelt, amikor kitettem a bankkártyámat, és hozzátettem: – Bunkóság nem adni nagyobb borravalót, ha az ember kisgyerekekkel van.

Beszélgetésünk válaszúthoz érkezett. Most vagy felállok, és összeszedem a cókmókomat, amit mindenhová hurcolok magammal, ahová csak megyek – régebben ábécérendbe állítottam a fűszereket is a polcon, most meg lépten-nyomon elhagyom a kis sapkákat, partedliket, nejlonzacsiba csomagolt nasit, a pénztárcámat meg a napszemüvegemet is –, és kimehetünk a parkolóba mind a négyen, hogy aztán hazafuvarozzam Vi-t, s mindezt békésen. Vagy hangot adhatok annak az érzésemnek, hogy Vi talán a maga módján arra kér, hogy ő is beleadhasson.

– Szerintem a jó kiszolgálás meg is érdemli a borravalót – mondta Vi. – De ez a csaj nem volt az igazi.

Mire én:

– Ha ugyanannyira vonzanak a férfiak, mint a nők, miért nem randizgatsz inkább férfiakkal? Nem lenne egyszerűbb? Mármint szeretném, ha nem így lenne, de – éppen akkor néztem rá a lányomra, amikor maga felé húzott egy levelet a fikuszról, és kinyújtotta a nyelvét, hogy megnyalja. Gondoltam, műnövény, és kibírja a ráncigálást, de most rákiáltottam: – Ne vedd a szádba, Rosie! Gyere ide! – Amikor újra Vi-ra néztem, nem emlékeztem, mit akartam mondani az előbb. Nem volt még egy érvem? Vi olyan gunyorosan vigyorgott, hogy azt kívántam, bárcsak bele se kezdtem volna!

– Egyszerűbb? – a hangja csupa megvetés. – Egyszerűbb heterónak lenni? Vagyis kevésbé hozni kínos helyzetbe az ókonzervatív ikertestvéremet?

– Nem ezt mondtam.

– Szerinted egyszerűbb lenne, ha a feketék nem követelték volna, hogy elöl utazhassanak a buszon, úgy, mint a fehérek? Vagy hogy ugyanazokba az iskolákba járhassanak? Az aztán elég kínos volt, amikor megtörtént! – Ezzel mintha Hank barátomra célozgatott volna, de nem reagáltam rá.

– Semmi bajom a melegekkel – mondtam lángoló arccal, amivel akkor is tisztában lettem volna, ha nem éreztem volna, milyen forró a képem, mivel Vi is kivörösödött. Mindig egypetéjű ikrek maradunk, akkor is, ha ma már a legtöbb dologban nem vagyunk egyformák.

– Hol van Josie pájizsija? – kérdezte Rosie, aki hál’ istennek otthagyta a fikuszt, és most mellettem állt.

– Otthon – feleltem. – Nem hoztuk magunkkal.

A párizsi egy ennivalókkal kapcsolatos kirakós egy darabja volt, életnagyságú, rózsaszín kör egy sárga négyzeten, amihez Rosie újabban érthetetlen módon ragaszkodott.

– Ne csinálj úgy, mintha homofób lennék! De egyszerűen tény, hogy csak bonyolítja az életet. Ne nézz így rám, Vi, mert ez az igazság. Missouriban két nő nem házasodhat össze, és a dologhoz egy rakás anyagi ügy is hozzátartozik. Meg mi van, ha meg kell látogatni a másikat a kórházban? Vagy itt a gyerekkérdés. Meleg pároknak az is bonyolult és drága.

– A gyerek így is, úgy is komplikált! – Vi már majdnem felrobbant a dühtől, én pedig éreztem, hogy a szomszédos asztaloknál ülők bennünket figyelnek. – És ez az egész egyszerűbb-az-élet-a-heteróknak baromság – folytatta. Összerezzentem a Rosie előtt kimondott káromkodástól, de úgy tűnt, nem volt szándékos, bár Vi kétségtelenül szívesen provokált néha, de most úgy tűnt, csak elragadta a pillanat heve. – A gyerek nem más, mint az emberek által létrehozott probléma, amiért aztán megveregethetik a saját vállukat, hogy sikerült megoldaniuk. Az isten szerelmére, vegyünk téged és Jeremyt! „Jaj, nem mehetünk el itthonról, mert Rosie-nak csicsikálnia kell, haza kell érnünk háromnegyed hatra, vagy kurvára nem tudom, mikorra…”

Biztos voltam benne, hogy Rosie-nak csak halvány fogalma van ezekről a durvaságokról vagy bármiről, amit Vi mondott, de éreztem, hogy elbűvölve figyel, már csak azért is, mert hallotta a saját nevét.

– Vagy: „Nem használhatja azt a naptejet, mert parabének vannak benne.” Most komolyan, meg tudod egyáltalán mondani nekem, hogy mi a túró az a parabén? Aztán: „Nem ehet nyers répát, mert a torkán akadhat és megfullad” satöbbi, satöbbi, satöbbi. De ki kért rá, hogy legyen gyereked? Azt hiszed, szívességet teszel vele a világnak? Azért lettél terhes, mert ezt akartad, ami rendben, jogodban áll. De akkor ne mondd nekem, hogy másoknak nincs joguk azt tenni, amit akarnak, mert túl bonyolult!

– Na jó – feleltem. – Felejtsd el, nem szóltam egy szót sem.

– Ne legyél már hülye picsa!

Dühösen meredtem rá.

– Te meg hogy beszélsz velem?

– Hát marhára kényelmesnek tűnik, hogy fogod magad, elmondod a véleményedet, aztán lezárod a vitát.

– Haza kell mennem. A gyerekeknek aludniuk kell – mondtam, mire a másodperc törtrészéig egymásra néztünk Vi-jal, és majdnem elnevettük magunkat. De helyette keserűen csak ennyit mondott:

– Hát persze.

A kocsiban hallgatott, aztán pár perc múlva Rosie megszólalt a hátsó ülésen:

– A Mami a Bingo dalt akajja énekelni.

– Majd később – mondtam.

– A Mami most akajja énekelni a Bingo dalt – mondta Rosie, majd amikor nem feleltem, vidám hangon hozzátette: – Ha leveszed a pelust, a Mami nagyon szomojú lesz.

Vi bántón felhorkantott:

– Nem lenne egyszerűbb szobatisztaságra tanítani?

– Nemsokára.

Vi nem szólt semmit, bennem pedig feltámadt a gyűlölet. Valószínűleg épp ezt akarta. Az egy dolog, hogy a testvérem nem értékelte az igyekezetet, amelyet közös ebédjeinkbe fektettem, kezdve már azzal a koreográfiával, ahogy egy hat hónapossal és egy kétévessel elindultam otthonról, beültettem őket a kocsiba, bejutottam az étterembe, majd újra haza különösebb cirkusz nélkül (én a gyerekeim jelenlétében sosem rendelhettem volna olyan bonyolultan fogyasztható ételt, mint a fajita), de az már sok, hogy Vi még gúnyolódjon is. Ennek ellenére még egyszer, utoljára megpróbáltam diplomatikus lenni, amikor leállítottam az autót a szürke, földszintes épület előtt, ahol Vi lakott, és azt mondtam:

– Apa születésnapjára azt gondoltam…

– Beszéljünk róla máskor!

– Rendben. – Ha azt gondolta, bocsánatért fogok esedezni, nagyon tévedett, és nem csak azért, mert tényleg haza kellett mennünk Rosie és Owen délutáni alvása miatt. Kiszállt a kocsiból, de mielőtt becsapta volna az ajtót, még azt mondtam: – Különben…

Gonoszul élveztem a helyzetet, amikor visszafordult, és arra készült, hogy azt fogom mondani: Nem akartam olyan bunkó lenni veled az étteremben. Ehelyett ezt mondtam:

– A parabén tartósítószer.

Tizennégy órával később, hajnali háromkor a szóváltásunk miatt fortyogtam magamban; legfőképp az járt a fejemben, hogy azért érveltem olyan bénán, mert amit hiszek, az még bántóbb, mint az, hogy egyszerűbb heterónak lenni, mint melegnek. Azt gondoltam, hogy Vi azért nőkkel randizik, mert még sosem volt ennyire elhízva – tavasszal leszokott a cigiről, és most 30 kilóval több a kelleténél –, márpedig úgy tűnik, a legtöbb leszbi igénytelenebb a megjelenést illetően, mint a legtöbb hetero pasi. Úgy véltem, jobban el tudnám fogadni, hogy Vi meleg, ha elhinném, hogy tényleg az, de ebben a pálfordulásban volt valami hamis, úgy, ahogy tinikorunk óta azt kívánta, bárcsak zsidónak született volna, vagy ahogy egy indián álomfogót tartott a mosogatója fölött. Ahogy ott feküdtem Jeremy mellett a sötétben, elgondolkodtam, vajon mi történne, ha azt javasolnám, lépjünk be együtt a Weight Watchersbe, elvégre én is öt kilóval több voltam még az Owennel való terhességem óta. Aztán eszembe jutott, ahogy Jeremyvel minden este fagyizunk a tévé előtt, ami nagyjából a legjobb az egész napban – a lazító szertartás, miután mindkét gyerek elaludt, és mielőtt Owen felébredne az esti tízes szoptatáshoz –, és hogy mennyire valószínűtlen, hogy a karamellfagyi szerves része lenne bármilyen fogyókúrás étrendnek. Ekkor kezdett rázkódni az ágyunk.

Először azt hittem, attól mozog a matrac, hogy Jeremy megfordult, csakhogy meg sem mozdult. A ringatózás talán tíz másodpercig tartott, amikor Jeremy hirtelen felült, és azt mondta:

– Ez földrengés.

De addigra a mozgás mintha elült volna.

Én is felültem.

– Biztos?

– Te menj Owenért, én hozom Rosie-t! – gyújtotta fel Jeremy a lámpát az éjjeliszekrényén, és már ment is. Amikor kiugrottam az ágyból, az adrenalin futkározott bennem, a szívem gyorsabban vert, s egyszerre éreztem magam bizonytalannak és céltudatosnak. Owen pontosan úgy feküdt a hátán a tengeri csillag alakú éjjeli lámpa fényénél a rácsos ágyban, feje két oldalán felemelt tenyerével, pufók, sima arcával, apró orrocskájával, ahogy egy órával korábban hagytam. Csak egy másodpercig bizonytalankodtam, mielőtt felemeltem, és felkaptam a kiságyban szétszórt nyolc cumi egyikét. Pislogva felnézett, és ahogy számítottam is rá, össze volt zavarodva, de csak egyszer sírt fel panaszosan, mert máris a szájába dugtam a cumit. A ház három hálószobáját összekötő folyosón majdnem összeütköztünk Jeremyvel és Rosie-val, aki lábát az apja dereka köré kulcsolta, karja ernyedten lógott le Jeremy válláról, és arcát félig eltakarta összekócolódott haja. Láttam, hogy a szeme nyitva, de csak résnyire.

– Lemegyünk a pincébe? – kérdeztem Jeremytől. A rengés egyértelműen abbamaradt.

– Azt tornádókor kell.

– És ha földrengés van? – Most, hogy visszagondolok rá, hihetetlen, hogy ezt meg kellett kérdeznem, hihetetlen, hogy betöltöttem a harmincnégyet, és szültem két gyereket anélkül, hogy vettem volna a fáradságot egy ilyen alapvető dolog megtanulására.

– Elvileg az asztal alá, de az is jó, ha az ember az ágyban marad – mondta Jeremy.

– Komolyan? – Egymásra néztünk, a férjem édesen és komolyan a szürke pólójában és kék csíkos bokszeralsójában, a rátekeredett lányunkkal.

– Akarod, hogy ellenőrizzem? – Úgy értette, megnézné a neten a telefonjáról, amit éjszaka mindig az ágy mellett tartott.

– Nem kellene felhívnunk Courtney-t? – kérdeztem. – Ha mi éreztük, biztosan ők is.

Courtney Wheeling a kolléganője volt a Washington Egyetemen, ahol Jeremynek a vízkémia, Courtney-nak pedig a szeizmológia és a tektonika volt a szakterülete. A férjével, Hankkel az utcánk túlsó végén laktak, és a legjobb barátaink voltak.

– Szerintem felesleges – válaszolt Jeremy. – Majd megnézem a katasztrófavédelem honlapján, de szerintem az lesz a legjobb, ha visszafekszünk.

Állammal kérdőn Rosie felé böktem.

– Velünk maradjanak, vagy a saját szobájukban?

Erre Rosie felkapta a fejét.

– Josie a Mamival alszik!

Rosie-val az volt a helyzet, hogy akár azt hittem, hogy követi a beszélgetést, akár azt, hogy nem, mindig tévedtem.

– Maradjanak! – mondta Jeremy. – Hátha lesznek utórengések.

A hálószobában visszamásztam az ágyba Owennel együtt, és elhelyeztem kényelmesen a jobb karomban, miközben Jeremy segített Rosie-nak megtalálni a helyét a másik oldalamon. Nem voltam biztos benne, hogy aggasszon-e, vagy inkább örüljek annak, hogy megengedte, hogy a gyerekek velünk aludjanak. Általában tiltakozott az ellen, hogy beengedjük őket az ágyunkba; még Rosie csecsemőkorában olvasta pár szakkönyvemet. Az ötven százalékuk azt állította, hogy egy ágyban aludni a gyerekekkel a leggondosabb dolog, amit az ember tehet, míg a másik ötven százalék szerint ennek az a vége, hogy a szülő elnyomja őket, vagy ténylegesen, vagy átvitt értelemben. De én szerettem, ha ott vannak a közelemben – akár valóban biztonságosabb volt így, akár nem, valahogy tudat alatt éreztem, hogy jónak kell lennie –, és néha fájt a szívem, amiért egyedül kellett aludniuk a kiságyukban. Mellesleg sosem tudtam ellenállni apró végtagjaiknak és bársonyos bőrüknek.

Rosie hozzám bújt, megveregette a karomat, én pedig odafordultam – ügyetlenül, mert Owent a karomban tartottam –, és ránéztem.

– Josie banánt kéj – mondta.

– Majd reggel, aranyom.

Jeremy az utcára néző ablakhoz lépett, és félrehúzta a függönyt.

– Mindenhol ég a villany – jegyezte meg.

– A majom megeszi a banán héját – jelentette ki Rosie. – De az embejek nem.

– Ez igaz – mondtam. – Attól betegek lennénk.

Jeremy a mobilja gombjait nyomogatta, majd egy perc múlva megszólalt:

– A neten nem írnak még semmit. – Felpillantott. – Hogy van?

– Nagyjából alszik, de hoznál egy tartalékcumit, biztos, ami biztos?

Azt hiszem, ez is életünk szigetszerűségét mutatta: ha nem határoztuk meg másképp, bármit mondtunk is Jeremyvel, az csakis a gyerekeinkre vonatkozhatott, vagy a fiunkra, vagy a lányunkra. Gyakran küldtünk egymásnak egy betűből álló SMS-t egyetlen írásjellel: R?, azaz Hogy van Rosie?; és O?, vagyis Hogy van Owen?. Biztos ez a szigetszerűség volt az, ami annyira idegesítette Vi-t, miközben számomra a tény, hogy a férjem kertvárosi és konvencionális, győzelmet jelentett.

Jeremy egy második cumival tért vissza Owen szobájából, odaadta nekem, és lefeküdt, majd lekapcsolta a lámpát az éjjeliszekrényen. Aztán – mivel a sötétben a suttogás megfelelőbbnek tűnt – suttogva kérdeztem:

– Szóval, ha utórengés van, egyszerűen csak maradunk ahol vagyunk?

– És nem megyünk az ablak közelébe. Nagyjából ennyit találtam a katasztrófavédelem honlapján.

– Kösz, hogy megnézted – nyúltam át Owen feje fölött, hogy megsimogassam Jeremy vállát.

Aztán éreztem, ahogy egymás után elalszanak mindhárman, a fiam, a lányom és a férjem. Csak én maradtam ébren, és hálát éreztem az életemért és a családunkért, amiért mind a négyen együtt vagyunk, megvagyunk, és nincs semmi baj. Ellentétben azzal az izgatottsággal, ami a földrengés előtt elkapott, most maga voltam a nyugalom, eltöltött az érzés, hogy egy kis ijedséggel megúsztuk, mint amikor az ember túl lassú forgalomban túl gyorsan lép rá a gázra, és majdnem belefut az előtte lévő autóba, de végül mégsem. A vita Vi-jal, ami a földrengés előtt oly nagyra fújódott, most valós méretére zsugorodott: lényegtelen lett. A tesómmal már három évtizede folyamatosan veszekszünk és kibékülünk.

De most, hogy már jó pár év eltelt, fáj visszaemlékezni arra az éjszakára, mert tévedtem. Bár abban a pillanatban biztonságban voltunk, nem voltunk túl semmin. Semmi sem fejeződött be, semmi nem ért véget; ez még csak a kezdet volt. S bár a képességem már nem volt olyan, mint valaha, bár már nem tartottam magam valódi médiumnak, még mindig előre kellett volna látnom, ami ezután következett.

2. FEJEZET

A REGGELI RUTIN AZ VOLT, HOGY NEGYED HÉTKOR Owen sivítására ébredtünk az éjjeliszekrényen álló babaőrző hangszórójából, vagy arra, hogy Rosie gügyörészik magában a Jeremy éjjeliszekrényén lévő készülékből. Megszoptattam Owent, amíg Jeremy lezuhanyozott, aztán levitte a gyerekeket a földszintre, amíg én zuhanyoztam. Mire csatlakoztam hozzájuk, már a nappaliban voltak, ami egyben a játszószoba is volt, s még csak a lépcső felénél jártam, amikor Rosie izgatottan kezdte elemezni a kinézetemet – „A Mamin kék ing van!” – vagy a saját tevékenységét. Amikor leléptem az utolsó lépcsőfokról, úgy vetette magát a karomba, mintha évek teltek volna el azóta, hogy utoljára találkoztunk. (Milyen gyönyörűség volt az anyaság, amikor épp nem kentek bébipapit a ruhámra, és nem tüsszentettek bele a számba!)

Ezen a reggelen Rosie a könyvespolc előtt guggolva így kiáltott:

– Josie iskolabuszt vezet!

Jeremy egyik kezében a mobiljával, a másikban Owennel, azt mondta:

– A földrengés 4,9-es erősségű volt, az epicentruma az indianai Terre Haute.

– Beszéltél már Courtney-val? – kérdeztem.

A fejét rázta.

– Majd ha a suliban találkozunk. Gondolom, máris a média hívásaira kell reagálnia.

Amint leültem a kanapéra, Owen rugdalózni kezdett, és felém nyúlt. Felemeltem a kezemet, és ahogy Jeremy átadta nekem, azt mondta:

– Jut eszembe, apád hívott az előbb. Azt kérdezte, tudod-e inkább holnap vinni a boltba a mai nap helyett.

– Jól van?

– Hát, azt mondta, hogy érezte a rengést, de nekem nem úgy tűnt, mintha felhúzta volna magát miatta.

– Mikor szokott apám hajnali hétkor idetelefonálni?

– Hívd fel, ha aggódsz miatta!

Owent Jeremy felé nyújtottam. Sírni kezdett, amikor kimentem a konyhába, és hallottam, ahogy Jeremy azt mondja:

– Most komolyan, Owen! Ennyire rémes vagyok?

A vezeték nélküli telefonunkról hívtam apa lakását.

– Szóval te is érezted a földrengést? – kérdeztem, amikor felvette.

– Csak annyira, hogy tudjam, mi az – mondta apa. – Sajnos el kell halasztanom a ma délutáni kiruccanásunkat a boltba. Jó neked holnap is?

– Holnap van a szülinapi vacsorád, apa.

Apám még mindig vezetett, bár éjszaka nem volt szabad. Világosban nem volt gond, de anya tíz évvel korábbi halála óta hetente egyszer mégis én vittem el bevásárolni. Vettünk neki felvágottakat és szeletelt sajtot, és megterveztük a vacsoráit, amihez csakis a legolcsóbb marha- és sertéshúst vette magának.

– Remélem, nem tervezel nagy felhajtást! – mondta.

– Ígérem, visszafogott lesz. Mi dolgod ma délután?

– El kell vinnem valahová a testvéredet. Biztos tudod, hogy randevúja van.

Bár nem úgy hangzott, mintha panaszkodna, gyűlni kezdett bennem a bosszúság. Kábé egy éve, azóta, hogy apa orvosa közölte, hogy nem vezethet többet éjszaka, Vi egyszerűen nem vezet többé. Kijelentette, hogy elege lett abból, hogy a sok seggfej mobilon fecserészik, miközben százharminccal száguldozik, és különben is, nem vezetni zöldebb. De Vi ritkán hasznosította újra a light kóla alumíniumdobozát, még akkor is, ha a fémgyűjtő szelektív kuka egy lépésnyire volt, és nyilvánvaló volt a valódi magyarázat, hogy fóbiája lett. Utána akartam nézni az interneten, de hónapokig nem tettem semmit az ügyben. Naponta felmentem a netre, általában délután, amikor Rosie és Owen is aludt, de mire a számítógép elé kerültem, elfelejtettem mindent, amit akartam, és vagy a Facebookra jutottam, vagy terhes celebekről olvasgattam. Eközben Vi semmilyen jelét nem mutatta annak, hogy újra vezetni akarna. Vele és apával is találkozni, főleg este, elég bonyolult szervezést igényelt.

– Apa! Vi taxival is elmehet arra a randira – mondtam. – Nem áll olyan rosszul anyagilag.

Vi-nak mindig volt több ezer dollár hitelkártya-adóssága, ahogy régebben nekem is, de azért taxira csak össze tudná gereblyézni a pénzt.

– Én nem bánom – mondta apa. – Szerinte nem tart egy óránál tovább.

– Délután találkoznak, nem este?

– Háromkor a Creve Coeur-i Starbucksban. Azt hiszem, nincs messze a 270-es úttól. Vi azt mondta, nem bánja, ha bemegyek és leülök egy másik asztalhoz, de inkább viszek magammal újságot, és elleszek a kocsiban.

– Nem hangzik valami nagy szórakozásnak.

Apám egy szót sem szólt arról, hogy Vi elárulta-e neki az illető nevét. Jellemző volt a tesómra, hogy elvitesse magát a hetvennégy éves apánkkal, még az sem zavarja, ha bemegy utána, de azzal nem fárad, hogy elmondja neki, a neten ismerkedik, és kezd átmenni leszbikusba. (Két évvel ezelőtt, nyáron hallottam először, hogy Vi-nak valami köze volt egy nőhöz, egy bizonyos Cindyhez, akivel egy illinois-i spirituális konferencián találkozott. Cindy velünk egyidős volt, de hosszú, szürke és zöld batikolt inget viselt hozzáillő bő szoknyával, és olyan szandállal, amelyben raftingozni megy az ember, és harminc másodperccel a megismerkedésünk után így szólt, sajnálkozva: „Nagyon-nagyon fáradt energia árad belőled. Több időt kellene szánnod magadra.” Hogy ne lettem volna fáradt egy hat hónapos kisbabával! Vi nem mutatta be az apánknak, és néhány héttel később közölte, hogy már nincsenek is beszélő viszonyban Cindyvel. Nem tudok róla, hogy azóta randizott volna bárkivel is.)

– Van egy kérdésem a holnapi nappal kapcsolatban – mondtam apának. – Jeremynek mindegy, hogy mit grillez, lazacot vagy steaket, és mivel a te szülinapod, neked kellene eldöntened.

– Jaj, ugyan már, nem vagyok válogatós – mondta, elhallgatott, s végül hozzátette: – Úgy tűnik, Vi rendben van mostanában, ugye? Magára talált.

Apámnak szokása volt kódolva beszélni, amit meggyőződésem szerint a középnyugati illendőség diktált, egy olyan extrém diszkréció, amely kizárta egy csomó téma direkt megemlítését. Jeremy talán akkor mondta nekem a legrosszabbat, azt, hogy apám rideg, amikor hat hónapja voltunk együtt. Ezt a megjegyzést azután tette, hogy elhívtuk apámat egy koncertre, amit minden indoklás nélkül visszautasított. Ahogy ezt Jeremy kijelentette, az úgy hangzott, mintha ebben egyetértenénk, s nem csupán az ő megfigyelése lenne. „Hát, még sosem hallottam, hogy azt mondta volna neked, hogy szeret – tette hozzá Jeremy. – Sosem hallottam, hogy megdicsért volna valamiért.” Elsírtam magam, ami azt hiszem, sokkolta. De az én szememben apám mindig is jóságos, melegszívű szülő volt. Tartózkodó, az igaz, de nem rideg.

Amikor apám azt mondta, Vi rendben van, fogalmam sem volt, miről beszél: Talán a munkájáról, amiről rég tudtam, hogy legalább annyira kínos neki, mint nekem? Vagy a tényről, hogy randija van?

– Úgy tűnik, elvan – mondtam. Azzal nem érdemes apát terhelni, hogy tegnap összevesztünk. – Na, jó. Akkor Jeremy holnap ötkor érted megy – tettem hozzá.

– Apa furikázza Vi-t a randira, de szerintem meg se mondta neki, hogy nő az illető – mondtam, amikor visszamentem a nappaliba.

Előző este beszámoltam Jeremynek a Haciendában lefolytatott vitáról Vi-jal, közte arról is, hogy kijelentette, a gyerek olyan probléma, amit az ember kreál, hogy aztán gratulálhasson magának, ha megoldja, amire Jeremy csak nevetett, és azt mondta:

– Igaza van.

– Azt hittem, a nő érte megy, de ma délután találkoznak a Creve Coeur-i Starbucksban – mondtam.

– Milyen romantikus – jegyezte meg Jeremy.

– Ugye? – Bár nem mondhatnám, hogy drukkoltam annak, hogy viruljon a testvérem leszbikus románca, azért azt gondoltam, jobban tenné, ha este találkozna vele egy italra. Hogy eshet bele az ember valakibe a 270-es országút mellett csütörtök délután? Letérdeltem, és nekiláttam összeszedni a szőnyegen szétszórt építőkockákat. – Azt hiszem, apa steaket szeretne a születésnapi vacsorájára.

NÉHÁNY PERCCEL tizenkettő után Rosie Wheelingék ajtaján dörömbölt, amíg én kikapcsoltam a hámokat, amelyekkel Owent a dupla babakocsi ráeső felébe becsatoltam. Kihallatszott a verandára a nappalijukban szóló tévé, amit fényes nappal sosem szoktak bekapcsolni. Hank furcsa arckifejezéssel nyitott ajtót, amelyen egyszerre látszódott az elképedés, és az, hogy jól szórakozik.

– Tudod, hogy a testvéred épp most szerepelt az 5-ös csatornán?

– Miről beszélsz?

– Érezted már úgy, hogy egész St. Louisban csak öt ember van? – mondta Hank. – És a fele vagy a házastársunk, vagy a rokonunk?

– Ha így érzed, gondolj bele, milyen volt itt felnőni! Miért szerepelt Vi a tévében?

Bár Hank nem tűnt zaklatottnak, felszökött a pulzusom. Istenem, add, hogy egy egyszerű interjú legyen az utca emberével! – gondoltam. – Legyen valami a Cardinalsszal, vagy a 40-es út építésével kapcsolatban! Owennel a karomban bementem Rosie után.

– Szia Rosie, te virágszál! – mondta Hank.

Amelia, Hank és Courtney hároméves lánya a kanapén állva felkiáltott:

– A Mami a tévében van!

Újra Hankhez fordultam.

– Mi történt?

– Courtney és Vi szerepeltek ugyanabban a hírblokkban a földrengéssel kapcsolatban.

– De mi köze ehhez Vi-nak? – kezdtem, mire Hank azt mondta:

– Szerintem egyszerűbb, ha megnézed. Felvettem Courtney-nak.

– Jó vagy rossz?

A nappalijuk egyik falának sarkát hatalmas, lapos képernyős tévé foglalta el. Hank a készülékre szegezte a távirányítót.

– Arról nincs szó, hogy rossz volna – mondta. – De te annak fogod tartani.

Igyekeztem nem túl erősen szorítani Owent, miközben a képernyő felé fordultam. A bejátszás azzal kezdődött, hogy egy fiatal, barna hajú riporternő beszámolt az éjszaka lezajlott földrengésről, és nagy vonalakban beszélt a környék földrajzáról is.

– San Francisco több figyelmet kap – mondta –, de az ország szívében lakók tudják, hogy az itt feljegyzett legerősebb földrengés epicentruma Missouri csizmasarkában volt, St. Louistól csupán néhány órányira délre.

Most megjelent a képernyőn az irodájában, az íróasztal mögött ülő Courtney, mármint az a bizonyos Courtney, aki Hank felesége és Jeremy kolléganője.

– Valójában három és öt között volt azon szeizmikus események száma, amelyek sorozata 1811 decemberétől 1812 februárjáig tartott – mondta, és nyugodtnak, ellentmondást nem tűrőnek hangzott. COURTNEY WHEELING, A WASHINGTON EGYETEM GEOFIZIKA-PROFESSZORA, állt a képernyő alján fekete betűkkel. – Egyelőre nem tudjuk, hogy az 1811. december 16-i második és harmadik esemény utórengés vagy újabb földrengés volt-e. Ami azt a kérdést illeti, hogy pillanatnyilag aktív szeizmikus zónában élünk-e…

Mielőtt Courtney végigmondhatta volna, a riporter közbevágott:

– Egy környékbeli nő szerint a válasz egyértelműen igen.

Hank felnevetett, valószínűleg, mivel nyilvánvaló volt, hogy Courtney épp az ellenkezőjét készült mondani, amikor Vi jelent meg a képernyőn. Összerándultam, amikor megláttam. A nagy, laza, lila tunika, amelyet viselt, a Haciendában nem látszott említésre méltónak, de most ízléstelennek tűnt, és még ha nem ugyanaz a ruha lett volna rajta, akkor is kitaláltam volna, hogy nem aludt az éjjel: karikás volt a szeme, az arca puffadt, és nem festette ki magát. Én még sosem szerepeltem a tévében, de tudtam, hogy alapozó minimum kell.

– Hamarosan újabb földrengés lesz. Nagyon, de nagyon erős földrengés.

Alámondással egy olyan bejátszás következett, amelyben Vi körbevezetett a nappalijában – ott volt a vas gyertyatartó az ablakpárkányon, a tibeti imazászlók az egyik falon, és a sarokban a kis szökőkút, amelyben víz bugyborékolt egy kupac kövön.

– Violet Shramm – mondta a riporter –, Rock Hillben élő önjelölt médium azt állítja, hogy a földmozgás, amit ma, néhány órával ezelőtt St. Louis lakói éreztek, csupán egy sokkal erősebb földrengés előfutára. Erre nincs bizonyítéka, de 2004-ben segített a florissanti rendőrségnek megtalálni az elrabolt kilencéves Brady Ogdent, nyilvánosan megjósolta Michael Jackson halálát, és azt mondja, előre megérezte a ma reggeli földrengést.

– Tegnap este kártyából jósoltam egy csoportnak – mondta Vi bele a kamerába –, és az utolsó dolog, amit mondtam nekik, ez volt: „Vigyázzatok, mert Földanyánk most igen nyugtalan.”

Hankre pillantottam.

– Mintha azt mondtad volna, hogy nem rossz.

– Hát, jobb lenne, ha nem állították volna szembe őket egymással. Biztos vagyok benne, hogy Courtney-nak fogalma sem volt erről.

– Elég zilált – jegyeztem meg, majd hozzátettem, mintha ez szükséges volna: – Mármint nem Courtney.

– Shramm tisztában van vele, hogy lesznek kétkedők – mondta a riporter –, de hisz benne, hogy ha hallgatna, azzal többet ártana, mint használna.

– Ha csupán egyetlen életet sikerül megmentenem, már az is valami – mondta Vi.

A képernyőn most egy térkép látszott, amelyen piros kör villogott, az egyik fele Missouri és Arkansas határán, a másik Kentucky és Tennessee között.

– Kétségtelenül a veszélyzónában vagyunk – folytatta a riporter. – De a Washington Egyetem professzora, Courtney Wheeling szerint a nagy durranás bekövetkezhet akár holnap, vagy akár soha.

– Nem nagyobb a valószínűsége annak, hogy holnap történik, mint annak, hogy ötven év múlva – magyarázta Courtney, s közben feltűnt, hogy kifogástalanul ízlésesen mutat szürke blúzban, fekete blézerben, kis ezüst fülbevalóval a fülében, és szakszerűen feltett alapozóval. Rövid, szőke haját pedánsan megfésülte. – Baj, ha valaki vészhelyzet esetére raktárkészletet tart a pincében? Szó sincs róla. De ha arról beszélünk, hogy milyen veszélynek vannak kitéve a St. Louis-iak nap mint nap, akkor a sokkal valószínűbb elhízást emelném ki a földrengés helyett.

– Te jó ég! – nyögtem fel, mire Hank megjegyezte:

– Aha, találhatott volna más példát is.

– A GPS készülékek évente több száz szeizmikus eseményt rögzítenek a New Madrid-i törésvonal közelében, amiből gyakorlatilag semmit sem érzünk, mert nem olyan erősek – magyarázta Courtney a képernyőn. Higgadt volt, bölcs és nem kialvatlan. – Valójában, ha szeizmográfot használunk, látjuk a végbemenő földrengéseket – mosolyodott el. – A Föld sosem tétlenkedik.

A barna hajú riporter megint ott állt Vi háza előtt, bár szerencsére Vi maga nem volt a képben.

– Azon St. Louis-iak kedvéért, akiket megráztak a közelmúlt eseményei és a jóslatok, reméljük, hogy a Föld most pihen egy kicsit! – mondta a riporter. – Most visszaadom a szót a stúdiónak. Denis.

Hank megállította a felvételt, én pedig felé fordultam és ezt mondtam:

– Ez borzalmas volt.

– Hát, Vi kissé különc – mondta Hank. – De az nem illegális.

– Kate! Owen kiköpte a cumiját – ráncigálta a kezemet Amelia. – A földre esett. – Elvettem a felém nyújtott cumit, megtörölgettem az ingemben, és visszadugtam Owen szájába. Rosie-ra pillantottam, aki épp takarót terített Amelia sorba állított plüssállataira, s azon tűnődtem, vajon észrevette-e, hogy a nagynénje épp az előbb szerepelt a tévében.

– Tutira Vi hívta fel a tévécsatornát, nem? – kérdeztem. – Különben hogy a csudában találtak volna rá? Elvégre nem földrengésszakértő.

Hát nem is. Mert a földrengésszakértő Courtney volt. Ebben a pillanatban elkapott egy érzés, ami hasonlított ahhoz, amilyennek azt az élményt képzelem, amit egy alkoholista rokonai átélnek, amikor megtudják, hogy szülőjük, gyerekük vagy testvérük már megint visszaesett: a düh és csalódottság keveréke, amelybe nem vegyül csodálkozás, egy olyan finom elegy, annyira ismerős, ami már jóformán megelégedettséggel tölti el az embert. Hát persze. Hát persze, hogy Vi-nak előérzete volt valami nagy dologgal kapcsolatban, és persze ahelyett, hogy arra vesztegette volna az idejét, hogy átgondolja, inkább felhívta a tévét, és naná, hogy úgy adott interjút, hogy nem volt kisminkelve. Vajon miért árt magának mindig? Kínosan éreztem magam, ez igaz, de főként nem magam miatt, hanem őmiatta. Elvégre már nem volt ugyanaz a nevünk, és nem néztünk ki egyformán. A hozzám közelállók tudták, hogy van egy ikertestvérem, de az ismerőseink – régebbi kollégáim, a szomszédaink, leszámítva Wheelingéket – nem hoznának összefüggésbe a fura, lila inges nővel és bizarr jóslatával.

– Sosem fogom megérteni, miért szereti a feltűnést – mondtam, majd egy ütemnyi szünet után hozzátettem: – És csak azért gondolod, hogy Vi elragadóan excentrikus, mert nem vagy idevalósi.

Hank, Courtney és a férjem is a keleti parton nőttek fel: Courtney Philadephia közelében, Hank Bostonban, Jeremy pedig Észak-Virginiában.

– Nem mondom, hogy nincsenek korlátolt alakok Louban – válaszolt Hank, nekem pedig eszembe jutott, hogy egy fekete férfit, aki elvett egy fehér nőt, valószínűleg nem kell emlékeztetnem arra, milyen konzervatív tud lenni St. Louis. – De – itt megállt, majd némán mondta: – Kapják be! – és hangosan folytatta: – Most komolyan.

– És vajon Courtney mit szól ehhez? – kérdeztem. – Tutira kiakadt Vi-ra.

– Még nem látta – nézett az órájára Hank. – Negyed kettőig tanít. De biztos vagyok benne, hogy nem bánja, hogy ő a jin Vi jangja mellett.

Mármint ő a racionális, Vi pedig a bolond – gondoltam, de ez már gondolatban is túl gonosz volt ahhoz, hogy kimondjam. Különben sem hittem, hogy Vi bolond. Azt gondoltam róla, hogy néha bolondnak tűnik, és hogy menetrendszerűen rossz döntéseket hoz, de azt nem hittem, hogy bolond volna. Sosem.

– Induljunk? – kérdeztem.

Amelia heti háromszor fél napot járt oviba, oda, ahová Rosie jelentkezését is beadtuk a következő őszre, ezért ilyen napokon ebéd után és a délutáni alvás előtt találkoztunk. Az eredeti terv az volt, hogy először elsétálunk a Kaldi’shoz, ahol Hank és én kávézunk, a lányok pedig elfelezhetnek egy fánkot, aztán visszamegyünk a játszótérre, hivatalos nevén a DeMun Parkba, bár Hank jól mulatott, amikor Vi elmesélte, hogy mindenki, aki valaha a DeMun sugárút számos éttermének valamelyikében dolgozott, DögösMami Parknak hívja.

Amikor elindultunk Wheelingéktől, eszembe jutott, hogy fel kellene hívnom apámat, hogy megtudjam, nézte-e a híradót, de a reggeli megjegyzése után, hogy Vi magára talált, képtelen voltam rászánni magam. Ha esetleg nem látta, gondoltam, adok neki még néhány gondtalan órát.

Az utcán Amelia és Rosie előttünk szökdécselt, Hank pedig mellettem jött, ahogy Owent a babakocsiban toltam. Amelia a tenyerével rácsapott egy lámpaoszlopra, s mozdulatát Rosie tökéletesen utánozta. Arra gondoltam, mint oly gyakran, hogy olyan, mintha Amelia és Hank a mentoraink lennének, Rosie-é és az enyém. Amelia folyamatosan mutatta az utat Rosie-nak a fejlettség követező lépcsőfoka felé, miközben Hank szülőként volt rám nagy hatással. Hank javasolta, hogy adjak Rosie kezébe saját kanalat, amikor bébipapival kezdtem etetni, így nem fog egyfolytában az után kapkodni, ami nálam van. Hank mondta meg, milyen krémet használjak, amikor csúnyán kiütéses lett a popsija („Jóval többet tegyél, mint amennyit gondolsz, mintha krémsajtot kennél a zsömlére” – mondta), hogy Britax autósülést vegyek, amikor kinőtte a csecsemőhordozót, és hogy a buderi könyvtárban van a legjobb baba-mama meseklub. Szerettem volna olyan lenni Rosie-val, amilyen Hank volt Ameliával: gyengéd és laza, akit nem izgat, hogy saras vagy ételfoltos lesz a ruhája, és Hank tömören, de precízen válaszolt Amelia kérdéseire (egyértelműen nem gagyogva, és nem összekacsintva közben egy másik felnőttel), s magam is igyekeztem így felelni Rosie-nak, amikor kérdezgetni kezdett.

– Courtney jól nézett ki a képernyőn – mondtam, amikor befordultunk a DeMun sugárútra. – Hogy van?

– Egész jól. Az amniocentézis eredményét várja, csak hogy megnyugodjon, de már egy ideje nem volt hányingere.

Courtney tizenegy hetes terhes volt, áprilisra várta a babát. Amikor Wheelingékkel megismerkedtünk, egyetértés volt kettejük között, hogy csak egy gyerekük lesz, annyira, hogy Rosie meg is kapta Amelia drága, kinőtt holmijait, amelyekről Courtney határozottan kijelentette, hogy sosem fogják visszakérni, ne aggódjak, ha Rosie elszakítja vagy foltos lesz valamelyik. Aztán azon a nyáron, miután kinevezték egyetemi oktatónak, Courtney úgy döntött, mégis akar második gyereket. Olyan könnyen sikerült erről meggyőznie Hanket, hogy azt gyanítottam, ő eleve kettőt szeretett volna. Courtney harminchét éves volt, és amikor nem fogant meg hat hónapon belül, elkezdett Clomidot szedni, újabb hat hónap elteltével pedig úgy döntött, megpróbálkoznak a lombikbébiprogrammal, de még el sem kezdte az első kezelési ciklust, amikor kiderült, hogy terhes.

Owen akkor született, amikor Courtney és Hank a második babával próbálkozott, és sosem beszéltem Courtney-val a fogamzóképességéről. Courtney maga sem mondta nekem, hogy várandós. Minden, amit tudtam, Hanken keresztül jutott el hozzám. Courtney Jeremy előtt sem hozta fel a témát, pedig ők közelebb álltak egymáshoz. Volt idő, amikor furcsállottam, hogy barátságunk Wheelingékkel nem a nemek, hanem a feladatok alapján oszlott el – Hank hozzám hasonlóan háztartásbeli volt –, de mostanában ez már alig jutott eszembe.

– Szóval ma reggel Amelia negyed hatkor ébredt – mondta Hank. – Nem úgy, ahogy éjszaka, hogy sírt volna, hanem rendesen, jókedvűen, és reggelizni akart. Átaludta a földrengést, de mi Courtney-val ébren voltunk, amitől annyira fáradt voltam, mintha másnapos lennék. Olyan volt, mint a másnaposság az ivás pozitívumai nélkül. Elgondolkodtam azon, milyen felkelni éjjel egy újszülötthöz, és most komolyan nem érzem magamban az erőt hozzá.

Felnevettem.

– Azt hiszem, az a vonat már elment.

– Olyan rég volt – mondta Hank. – És mi sem vagyunk már mai csirkék.

– Jaj, ne már! – Hank és Courtney csak négy évvel voltak idősebbek nálam, és top formában voltak. Minden szerda délután és szombat reggel együtt jártak egy edzőhöz. Úgy ismerkedtek meg, hogy mindketten versenyszerűen fallabdáztak a Harvardon, amit jobb, hogy nem tudtam, amíg jobban össze nem barátkoztam Hankkel – nem a squash részét, amiről fogalmam sem volt, eszik-e, vagy isszák, hanem a Harvardot, amitől Hank másfajta háztartásbeli volt, mint én.

– Majd szólj, ha harmincöt leszel! – mondta Hank. – Esküszöm, megváltozik valami.

– Rendben, te vén trotty.

– Mondok én neked valamit: a fiad tökéletes babareklám. – Hank megkerülte a babakocsit, hogy Owennel szemben legyen, és hátrafelé kezdett menni. – Pont ilyen modellt akarunk rendelni, ilyen problémamenteset, amilyen te vagy, O.

– Nem azért, hogy rátegyek egy lapáttal a félelmeidre, de ugye tudod, hogy nem alussza át az éjszakát? – kérdeztem. – Még mindig három-négy óránként szopik.

– Komolyan? – nézett Hank hitetlenkedve. – Hagynod kellene, hogy kisírja magát. – Hank még mindig hátrafelé ment a babakocsi előtt, így mondta Owennek: – Nem akarod, hogy anyád jól kialudja magát, te? Kate! Látnod kellene ezt a szenyó vigyort a fiad arcán.

Nevettem, de a pillanat könnyedsége ellenére hirtelen rám tört valami nyugtalanság, aminek nem volt köze a beszélgetésünkhöz. Rájöttem valamire, amit korábban elhessegettem, s helyette inkább azzal foglalkoztam, hogy Vi milyen ápolatlanul nézett ki a helyi hírekben. A testvérem figyelmeztetést kapott, hogy valami rossz dolog fog történni. Nem voltam teljesen meggyőződve arról, hogy lesz újabb földrengés, de arról sem, hogy nem lesz. Akárhogy is, de megérzett valamit.

– Ti tartotok otthon raktárkészletet arra az esetre, ha baj lenne? – kérdeztem Hanktől.

– Semmit. És ti?

A fejemet ráztam.

– Most generátort akarsz venni?

Generátort nem, de talán egy dinamós rádiót, és vizet, meg konzerveket biztosan.

– Előfordulhat – feleltem, mintha mulattatna a lehetőség.

– Be kell vallanom valamit – mondta Hank, én pedig valamiféle bizsergést, feszült várakozást éreztem. Egyszerre voltam meglepett, és cseppet sem lepődtem meg, amikor azt mondta: – Tudom, hogyan érzel Vi akciója miatt, de én valahol mégis hiszek a dologban. Természetfeletti érzékelés, egy médium jóslatai. A világ elég fura hely, hát miért ne volna lehetséges?

– Csak Courtney meg ne hallja! – feleltem megint úgy, mint aki félvállról veszi az egészet.

– Ááá – vont vállat Hank. – Elnézi nekem, mert művészlélek vagyok. – Amelia születése előtt Hank rajztanár volt egy magángimnáziumban, és olajfestményeket festett, vagy legalábbis szándékában állt akkor is, ha mostanában nem sok ideje maradt rá. A műterme a házuk padlásán volt, ahol sosem jártam. – Csak azt akarom mondani, hogy korlátoltság azt állítani, nem léteznek olyan jelenségek, amelyekre nincs magyarázat.

Hankkel alig több mint két éve voltunk barátok, ami nem olyan hosszú idő, de ezalatt majdnem minden nap láttuk egymást, és volt, amivel kapcsolatban többet tudott a mindennapjaimról, mint a saját férjem. De ahányszor beszélgetésünk a médiumságra, az én médiumságomra kanyarodhatott volna – ha a családunkról, a gyerekkorunkról vagy titkokról beszéltünk, egyszer-kétszer még a természetfelettiről is –, mindig kihagytam a lehetőséget, hogy kitálaljak neki. Úgy képzeltem, hogy utána biztosan legszívesebben azonnal visszaszívnám. Jeremy volt az utolsó, akinek bevallottam az igazságot, mert úgy gondoltam, ezzel tartozom neki. De mivel Hankhez nem akartam feleségül menni, vajon túlzás volt, hogy normális embernek akartam látszani a szemében? Tinikorom óta úgy gondoltam, hogy nem élhetek St. Louisban, ha majd felnőtt leszek, mert a múltam mindig utolér és meghatároz. Kellemes meglepetés volt ráébredni, hogy talán tévedek. Tizenévesként elképzelni sem tudtam volna az életnek azt a verzióját, hogy abban a városban telepedhetek le, ahol születtem, máshová való férjjel és máshová való barátokkal. Miért kockáztatnám ezt a törékeny egyensúlyt az önleleplezés kedvéért? Hankkel jól ismertük egymást; nem kellett mindent tudnunk a másikról.

Ennek ellenére az, hogy elhallgattam a dolgot, ami eddig csupán diszkréciónak tűnt, egyszeriben mintha jóformán tisztességtelen lett volna. Odaértünk a Kaldi’shoz, én pedig behúztam a babakocsi fékjét.

– Apu, kaphatunk málnás sütit? – kiáltott oda nekünk Amelia a cukrászda ajtajából.

– Várj egy kicsit, aranyom! – felelt Hank.

– Vi biztos örülni fog, ha kiállsz mellette – jegyeztem meg.

– De te is támogatod? – Bár Hank hangja hétköznapi volt, annyira kíváncsian vizslatott, hogy felmerült bennem, talán gyanít valamit. Nyilván ebben a pillanatban kellett volna azt mondanom, hogy: Persze, elvégre ugyanolyanok vagyunk. Vagy legalábbis azok voltunk, amíg szándékosan tönkre nem tettem a képességemet.

Ehelyett gyáván így feleltem:

– Hát persze. Elvégre a testvérem.

3. FEJEZET

VI ÉS ÉN 1975 AUGUSZTUSÁBAN SZÜLETTÜNK, alig egy hónappal szüleink első házassági évfordulója előtt. A terhesség harminchét hetesen kihordottnak számított, ami nemcsak akkoriban, hanem még most is ritka az ikreknél, de érkezésünk legemlékezetesebb ténye az, hogy anyánk egészen a szülés napjáig nem tudta, hogy ketten vagyunk. Huszonhárom éves volt, és vékony, de a terhesség alatt harminc kilót hízott. A harmadik trimeszterre keze és lába reggelente úgy feldagadt, hogy az orvos azt javasolta, vegye le a jegygyűrűjét, nehogy végül le kelljen vágni.

A drámai súlygyarapodástól eltekintve anyánk úgy érezte, normális terhességet él meg. Egy forró, augusztus közepi rutinvizsgálaton történt, hogy a szülész röntgent csináltatott, mert a méretek alapján módosítani akarta a szülés esedékességének napját. (Akkoriban már létezett az ultrahang, de még ritka volt.) A röntgenfelvétel közben az asszisztens mindjárt látta, hogy ikrek, s a hírt azonnal közölte is anyánkkal, majd arra kérte, hogy tegyen úgy, mint aki meglepődik, amikor a szülész is elmondja neki. De nem kellett tettetni – el volt képedve. Hogyan gondoskodhatna egy ikerpárról? Másfél évvel korábban költözött St. Louisba egy aprócska missouri városkából, Riscóból, és nem ismert senkit, akire számíthatott volna. Lakótársnőjével már azelőtt nem volt jó a viszonya, hogy hozzáment volna apánkhoz, riscói családjával nem nagyon tartotta a kapcsolatot, és már nem voltak kollégái sem.

Az orvos, aki nem akarta, hogy anyánk harminchét hétnél tovább hordja az ikerterhességet, kiadta neki, hogy hívja fel apát, csomagoltassa össze vele, ami kell, és jöjjön a kórházhoz. Amikor apa odaért, az orvos burkot repesztett – anya szerint egy horgolótűhöz hasonlító eszközzel, amit Vi lenyűgözőnek talált, engem viszont felkavart. Órákba telt, mire az orvos úgy döntött, hogy a vajúdás eléggé előrehaladott, és gerincérzéstelenítést adatott az altatóorvossal. Amint hatni kezdett, anyánk észrevette, hogy testének csak az egyik fele zsibbadt. Újabb adagra volt szüksége, szólt a nővérkének, de a nővér megmagyarázta, hogy csak nem hat még rendesen, és várjon. Eltelt egy óra, és anyánk egyre kétségbeesettebben mondogatta a nővérnek, hogy még mindig csak az egyik oldala zsibbad. Amikor az orvos megvizsgálta, közölte, hogy mindjárt szül, ezért nem kaphat több érzéstelenítőt. Ez azt jelentette, hogy testének a bal fele érzéstelenítve volt, és nem tudott mozogni. Az egyik karjával kalimpált, míg a másik tehetetlenül feküdt.

Amikor Vi megérkezett, anyánk úgy érezte, mintha kifordították volna. Egy szülésznő sietve elvitte a babát, és az összehúzódások folytatódtak, mire egy másik bába szólt anyánknak, hogy nyomjon, bár ő azt hitte, már eddig is azt tette. Én nyolc perccel később bújtam ki, és velem is mindjárt eltűntek. Anyánk nemcsak hogy nem tartott a karjában, de jóformán nem is látott bennünket rendesen; hiperventilált, s bár ez hamar abbamaradt, úgy érezte, mintha laposra verték volna, és letaglózta, amit az imént átélt. Mozdulatlanul feküdt a kórházi ágyon, és megesküdött, hogy nem szül több gyereket.

Ami Vi-t és engem illet, miután az Apgar-teszt igazolta, hogy egészségesek vagyunk, megmértek (Vi 2 kiló 95 deka, én 2 kiló 57 deka voltam), aztán megmosdattak, takaróba csavartak, elhelyeztek két bölcsőben, majd átvittek a csecsemőosztályra, és megmutattak apánknak. Ő azt mesélte, hogy Vi aludt, én ébren voltam, ő pedig igyekezett megjegyezni az arcunkat. Vi kapott nevet, én nem. A következő öt napban hiába faggatták anyánkat a csecsemősnővérek és apánk is újra meg újra, ő válaszra sem méltatott senkit. Mivel csak egy babára számított, Violetet tervezett, ha lány, Victort, ha fiú.

– Mit szólnál, ha Violet és Victoria lenne? – javasolta apánk, de anya csak a fejét rázta. Alig szólalt meg a születésünk óta, nem is szoptatott bennünket. – Violet és Margaret? (Margaret az apai nagymamánk neve volt.) Violet és Daisy? – próbálkozott apánk, de anya vállat vont, amit beleegyezésnek vettek, így lettünk Violet Kimberly és Daisy Kathleen. Anya később azt állította, hogy Kimberly és Kathleen csecsemősnővérek voltak az osztályon, de apánk tagadta, mondván, hogy a nővérkék csak segítettek kiválasztani a második keresztneveket.

Amikor kicsik voltunk, Vi imádta hallgatni világrajövetelünk történetét, annak ellenére, hogy anyánk nem a gyengédség szóvirágaival adta elő monológját. Visszatekintve nem is tudom, mi fogott meg bennünket annyira a sztoriban, azonkívül, hogy bennünk is megvolt a naiv önmagunkba mélyedés képessége, ahogy a legtöbb gyerekben. De csak akkor értettem meg, hogy születésünk története mennyire hiányos, sőt nyomasztó, mivel anyánk részéről hiányzott belőle az öröm legkisebb szikrája is, amikor nekem születtek kisbabáim. Egy gyereket még örömmel várt, de felnőttként úgy értelmeztem az eseményeket, hogy a két gyerek nem megkettőzte az örömét, hanem inkább kioltotta. Anyánk nem volt sem boldog anya, sem boldog ember. Azt nem tudhatom, hogy születésünk előtt boldogtalan volt-e, de gyanítom, hogy addig biztosan legalább egy kicsit élvezte az életet, különben apánk csak nem vette volna feleségül. És nem csak feleségül vette, de annyira elbűvölte, hogy harminckilenc éves agglegény létére megismerkedésük után három hónappal megkérte a kezét, és otthagyta Nebraskát, hogy St. Louisba költözzön ezért a nála tizenhét évvel fiatalabb, szép nőért.

Ahhoz is anyává kellett válnom, hogy igazán el tudjam képzelni, milyen élmény volt anyámnak a kórház. Hogy mennyire nehéz volt. Majdnem tíz évvel fiatalabb volt, mint én, amikor az első gyerekemet szültem, a férje nem volt bent a szülőszobán, hogy támogassa, és a rosszul működő epidurális érzéstelenítés együtt a még mindig meglepetést jelentő ténnyel, hogy két baba van, biztosan traumatizálta, klinikai értelemben. És a dolgok nem sokat javultak, különösen az elszigeteltségét tekintve, miután hazaengedtek bennünket.

Aznap reggel, öt nap után, a kórházba érkezésünk óta először anyánk átöltözött, és a kórházi hálóing helyett ruhát vett fel, majd amikor a tükörbe nézett, sokkot kapott. A szüléstől, és miután kiment belőle a sok víz, amitől mindene fel volt dagadva, fogyott vagy tizenhárom kilót, a lába olyan cingár volt, hogy arról Minnie egér jutott eszébe. Ez a maga módján happy endet jelentett születésünk történetében, s ezt a boldogságot Vi-jal nyilván ösztönösen megéreztük és megünnepeltük, még akkor is, ha nem sok köze volt hozzánk, hogy annak ellenére, amin keresztülment, anyánk azon a napon, amikor kijött a kórházból, újra szép volt.

EGY KERTVÁROSBAN, Kirkwoodban éltünk, 20 kilométerre a St. Louis-i Ívtől. Szüleim az esküvőjük után vették a kék zsindelyes, Gilbert Street-i házat, ahol egészen addig laktunk, amíg a főiskolát el nem végeztem, s anyám folyton-folyvást panaszkodott miatta. Azt mondta, a ház télen huzatos, az utca bűzös a közeli vasúti síneken közlekedő vonatok füstjétől, és a szomszédok zajos alja népség. Az igazi probléma azonban nem a házzal volt, hanem azzal az egyszerű és rettenetes ténnyel, amiről sosem beszéltünk, mert szükségtelen volt, mégpedig, hogy anyánk nem kedvelte apánkat. Ahogy összefonta a karját, ahogy mozgott az orrcimpája, amikor kifújta a levegőt, ahogy összeszorította az ajkát, azzal nap mint nap demonstrálta nekünk, hogy nem élvezi a társaságát, nem találja őt érdekesnek, és nem tiszteli. Ez mintha részben abból adódott volna, hogy őt tartotta felelősnek azért, amilyen lapot az élet osztott neki, bár mindig könnyebb volt látni a csalódottságát, mint megérteni annak okát. (Nem mintha apa lett volna az egyetlen, akit lenézett. Majdnem mindenkit, akivel találkozott, két kategóriába tudott beosztani: prolik vagy sznobok. Csak nagy ritkán érdemelte ki valaki szűkmarkúan mért dicséretét, amit olyan gazdagoknak tartogatott, akik kellemes meglepetést okoztak neki: Nem tette az eszét – mondta ilyenkor. – Pont úgy viselkedett, mint te vagy én.)

Szüleink akkor ismerkedtek meg, amikor Omahában élő apánk egyszer üzleti útra ment St. Louisba – egy szőnyeggyár üzletkötője volt –, anya pedig a Clayton Hotel recepcióján dolgozott, ahol a cég szállást foglalt apának. Anyánk sosem éreztette, hogy apa egyértelműen hazudott ezeken az első beszélgetéseken, de azt igen, hogy elhitette vele, hogy a valóságosnál magasabb pozícióban van a vállalatnál, és hogy úgy viselkedett, mintha nagyvilágibb lenne, mint a valóságban. (Hát persze – gondoltam később. – Igyekezett jó benyomást tenni rá.) A következő három hónapban apa havonta egyszer visszatért St. Louisba, hogy a Wydown sugárúton lévő lakásban lakó s azt egy szobatárssal megosztó anyánknak udvaroljon. Szállodában szállt meg, s ezen alkalmakkor elmentek egy Cardinals-meccsre, sétáltak a botanikus kertben, és megnézték az Anheuser-Busch sörgyárat, ahol anya vett egy aprócska söröskupát a szerencsehozó karkötőjére, amelyet Vi-jal kisiskolás korunkban megtaláltunk, aztán összevesztünk, hogy melyikünk próbálja fel. A harmadik látogatásakor apám hőlégballonos kirándulást szervezett, de anyám annyira megijedt, hogy alig néhány perc után megkérték a pilótát, hogy szálljon le. Amikor újra a földön voltak, apa megkérte a kezét, anyám pedig igent mondott. Apa felmondott omahai munkahelyén, St. Louisba költözött, egy világítástechnikai cégnél lett eladó, és 1974. szeptember 5-én, késő délelőtt feleségül vette anyámat Claytonban, a Carondelet sugárúton, a St. Louis Megyei Bíróság épületében. Anyám ujjatlan vászonruhát viselt, amelynek mintája egymásba fonódó zöld és fekete hatszögekből állt, apának pedig szegfű volt a gomblyukában. Utána steaket ettek ebédre, és mindketten visszamentek dolgozni.

Vajon anya miért nehezítette meg a dolgokat feleslegesen? Ez a fő kérdés, amit utólag felteszek magamnak. Nem éltünk valami nagy luxusban, de azért olyan rossz sem volt. Átlagos volt, és létezik bőven rosszabb. Bár ha visszagondolok, azt is látom, hogy apa sem volt ártatlan. Ha felrónám neki, hogy belezúgott az anyámba, azzal a saját létezésem ellen beszélnék. De elég biztos voltam benne, hogy úgy kérte meg anyám kezét, hogy talán nem is ismerte rendesen, egy szeszélyes, bár az idők szavának megfelelő okból, vagyis azért, mert szép volt. Az esküvőjük idején készült fotókon egyenes, válla alá érő, szőke haját középen választotta el, ajka keskeny, de kihívóan csücsöri, arccsontja hangsúlyos, szeme nagy és kék, szempilláját festékkel emelte ki. Százhatvannégy centi magas volt, pontosan annyi, amekkorára aztán Vi és én is megnőttünk, de azt hiszem, sosem nyomott többet 50 kilónál, kivéve, amikor terhes volt. Szerette a testhez simuló blúzokat, a vékony derekánál húzott ruhákat, a trapéz szárú melegítőnadrágokat. Egy fényképen, amelyet Vi-jal különösen kedveltünk, anyánk apával kézen fogva áll az Ív előtt. Nagy galléros, öves, narancssárga gyapjúkabátot visel, hozzá illő narancssárga svájcisapkával, apának pedig sötét barkója van. Szüleink mindketten sugároznak a boldogságtól.

Hogy anyánk végül is nemcsak szép, de bonyolult is volt, az valószínűleg a neveltetéséből adódott. Riscóban nőtt fel egy kicsi, szegény farmon, szélsőségesen vallásos, baptista családban, majd miután elvégezte a gimnáziumot, nem költözött el otthonról, hanem a farmtól húsz percnyire vállalt munkát egy rizsfeldolgozó üzemben. Titokban három éven át takarékoskodott, és amint megengedhette magának, Jeanine barátnőjével buszjegyet vettek St. Louisba. Anyám egyetlen bőrönddel utazott el, benne a ruhái, egy fogkefe és karácsonyi lemezek. Bár St. Louis csupán háromórányira volt Riscótól, egyikük sem járt ott soha, és nagyjából csak annyit tudtak a városról, hogy ne menjenek a Delmar Looptól északra, mert ott laknak a feketék. Vagyis nem tudtak jóformán semmit.

Mivel a politikai jogok és a női egyenjogúság elképzelése a szüleimnek nem jelentett semmit, sosem értettem, miért apám költözött anyámhoz St. Louisba, nem pedig anyám ment Omahába. Ez a döntés talán azt tükrözte, hogy melyikük hoz nagyobb áldozatot a kapcsolatért. Anyám az esküvőjük utáni napon felmondott, és hamarosan megvásárolták a házat, amely a kezdeti büszkeség után a csalódás forrásául szolgált.

Négyéves voltam, amikor egy éjjel sikítva riadtam fel. Vi-jal közös szobánk volt, és mire anyánk bejött, Vi felült az ágyban. Álmomban azt láttam, hogy ég a ház, lángok lobognak és csapnak ki minden ablakon, a narancsos fényben az épület félelmetesen valódi volt.

Hiába jött oda anyánk, engem nem lehetett megvigasztalni. Meglepően hatásos volt az a türelmetlenség, amellyel Vi-t és engem kezelt, azt éreztetve, hogy bármi zaklatott is fel bennünket, az nem fontos. De ebben az esetben használhatott volna bármilyen hangnemet, nem számított volna, mert a házat akkor is elpusztította volna a tűz. Sajnos azt kell mondanom, hogy erre az érzésre nemcsak azért emlékszem, mert annyira érzékletes volt, hanem azért is, mert életem során újra meg újra visszatért ez a rettegés; jóformán mindig, ha éjjel felébredek, megszáll egy aggodalmas bizonyosság, a tudat, hogy a világ fenyegető, és az, hogy tisztában vagyok saját sebezhetőségemmel, mindenki sebezhetőségével.

Ahogy tovább sikoltoztam, apa is bejött, és hallottam, ahogy anya beszámol neki a rémálmomról. Apa leült Vi ágyára, a folyosóról beszűrődött a szobánkba a lámpafény. Miután anyám hosszú percek alatt kihámozta, amit mondani próbáltam neki, egyfolytában ezt hajtogatta:

– Ha tűz volna, éreznénk a füstöt.

– Énekeljünk valamit? – kérdezte apa. Az I See the Moon című altatódalt kezdte dúdolni, aztán énekelte is, Vi pedig csatlakozott hozzá. Sebezhetőségünk továbbra is fogva tartott, az, hogy hallottam a hangjukat, különbözőképpen hatott rám. Hogyan tudnának a szüleink bármitől is megvédeni bennünket? Most jöttem rá, hogy arra sincs garancia, hogy saját magukat képesek megvédeni. De amikor apa Vi-jal énekelt, az ismerős szöveg megvigasztalt. Anya betakart, mielőtt kiment, apa pedig ottmaradt a szobánkban, és addig énekelt, amíg Vi-jal el nem aludtunk.

Másnap éjjel fél sarokra tőlünk leégett egy ház. A szüleim, Vi és én szirénák hangjára és a tűzoltóautók és rendőrautók villogó fényeire ébredtünk, amelyeket visszatükröztek a falak. Bár a szüleink nem engedték, hogy kimenjünk, apa elment megtanácskozni a dolgot a szomszédokkal. Mi Vi-jal nem láttuk a tüzet, mert a ház a mi oldalunkon volt, de különben is, már tudtam, hogy néz ki. Egy idősebb házaspár lakott ott.

Néhány hónappal később a család együtt vacsorázott, amikor Vi megszólalt:

– Miért fáj Erma néni szíve? – kérdezte inkább semleges hangon, mint aggódva, de a szüleink ijedten néztek össze. Erma néni apai nagymamánk testvére volt, és a nebraskai Grand Islandben lakott. Életünkben talán, ha háromszor láttuk.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte apám.

– Elesett – mondta Vi érzelemmentesen, és bekapott egy újabb falat sertéssültet.

Ezúttal egy hét telt el, mire apa anyukája egy vasárnap délelőtt azzal telefonált, hogy a nővére szívinfarktusban meghalt. Nem hallottam, amikor apa telefonon beszélt róla, de amikor bejött, elmondta a hírt anyánknak. Vi-jal épp társasoztunk az asztalon, amíg anya elmosogatta a reggeli edényeket.

Épp Vi jött, én pedig apát néztem, amikor kimondta:

– Szóval nemcsak Daisynek vannak megérzései, hanem Violetnek is.

Anyánk savanyú arckifejezéssel fordult apa felé. Sárga gumikesztyű volt rajta, a serpenyőt mosogatta éppen, amelyben szalonnát sütött, és nem zárta el a csapot.

– És mit javasolsz, mit tegyek? – kérdezte.

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS