A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nicola Yoon: Instructions for Dancing

Delacorte Press, an imprint of Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2021

A regény a szerző képzeletének szüleménye. Mindennemű hasonlóság élő vagy holt személyekkel a véletlen műve.

Fordította: Benedek Leila

A könyvet tervezte: Malum Stúdió

Produced by Alloy Entertainment, LLC

Copyright © 2021 by Nicola Yoon

Hungarian translation © Benedek Leila, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-566-356-9

Elektronikus verzió v1.0

Anyukámnak, aki a történtek ellenére még mindig mosolyog.
És az apósomnak, aki mindig is mosolygott.

Tartalomjegyzék

1. fejezet

Önmagam jobb verziója

2. fejezet

(Korábbi) Kedvenc Romantikus Műfajaim

3. fejezet

Hozz egy könyvet, vigyél egy könyvet

4. fejezet

Danica és Ben

5. fejezet

A máglya

6. fejezet

Nem boszorkány

7. fejezet

Shelley és Sheldon

8. fejezet

Zoltar

9. fejezet

Végzetes ragály

10. fejezet

Klasszikus Szívtipró Karakter: Nem teljes lista

11. fejezet

A szívfájdalom képlete

12. fejezet

Megtanulni a leckét

13. fejezet

Hadd történjen a tánc

14. fejezet

Az egyes számú tánc

15. fejezet

A kettes számú tánc, kivonatolt verzió

16. fejezet

A hármas számú tánc

17. fejezet

A négyes számú tánc

18. fejezet

Szigorú definíció

19. fejezet

Nem randi, 1/3

20. fejezet

A második felvonás előtt

21. fejezet

Nem randi, 2/3

22. fejezet

„Fekete doboz” dalszöveg, írta: Evie Thomas és Xavier Woods

23. fejezet

Fantasztikus, kitűnő, frenetikus

24. fejezet

Nem randi 3/3

25. fejezet

Amire nem számítasz, 1. rész

26. fejezet

Sophie és Cassidy

27. fejezet

Amire nem számítasz, 2. rész

28. fejezet

A zuhanás

29. fejezet

Amire nem számítasz, 3. rész

30. fejezet

A szikla szélén

31. fejezet

Határozottan randi

32. fejezet

Ne kíváncsiliskodj

33. fejezet

Az idő, amit kapunk

34. fejezet

Megvagy, bébi

35. fejezet

Bachata hétfő

36. fejezet

Salsa kedd

37. fejezet

West Coast Swing szerda

38. fejezet

Hustle csütörtök

39. fejezet

Argentin tangó péntek

40. fejezet

Fogadalmak

41. fejezet

Az öröm emojija

42. fejezet

Kínos csendek

43. fejezet

Szórakoztatni fogtok

44. fejezet

Archibald és Maggie

45. fejezet

A nyelv találmánya

46. fejezet

A táncverseny

47. fejezet

Tengerré válni

48. fejezet

X és én

49. fejezet

Eltűnök, 1. rész

50. fejezet

A szerelem és az ellentéte

51. fejezet

Eltűnök, 2. rész

52. fejezet

Megbocsátás

53. fejezet

Fény a sötétségben

54. fejezet

Egymillió-nyolcszáztizennégyezer-négyszáz másodperc

55. fejezet

A hal és a víz

56. fejezet

Egyszer és újra

57. fejezet

Két ruha

58. fejezet

Válaszok

59. fejezet

Míg el nem választ

60. fejezet

A jövő

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

A szerelem könyve hosszú és unalmas

Senki sem bírja a súlyát

Tele van táblákkal, tényekkel, adatokkal

Utasításokkal a tánchoz

De én

Szeretem, amikor olvasol nekem

És te

Olvashatsz nekem, amit csak akarsz

THE MAGNETIC FIELDS, „THE BOOK OF LOVE”

„A szerelmet szinte senki nem éli túl.”

HELEN FISHER

1. FEJEZET

Önmagam jobb verziója

A könyvek varázsa nem működik már rajtam. Pedig korábban, amikor reményvesztett voltam, vagy a szomorúság és az őrület közti senkiföldjén rekedtem, csak lekaptam az egyik kedvencemet a könyvespolcról, bevackoltam magam a puha, rózsaszín karosszékembe, és csak olvastam. A harmadik fejezetre – vagy legkésőbb a negyedikre – mindig jobban éreztem magam.

Az elmúlt napokban azonban a könyvek nem jelentenek mást nekem, mint betűket, amelyek helyesen leírt szavakká állnak össze, amelyekből nyelvtanilag helyes mondatok és jól megkomponált bekezdések, logikusan felépített fejezetek lesznek. Nincs már bennük semmi varázslat, semmi utazás.

Előző életemben könyvtáros voltam, így a könyveimet műfaj szerint rendszereztem. Amíg el nem kezdtem elajándékozni őket, a kortárs romantikus szekció volt a legterjedelmesebb. Az örök kedvencem a Muffinok és csókok. Leveszem a polcról, és belelapozok, adok a mágiának egy utolsó esélyt. A legjobb jelenet, amikor a halálkomoly séf és a mindig álmodozó szakács, akiknek rejtélyes múltjuk van, összevesznek a konyhában. A végére mindkettőjüket liszt és cukormáz borítja. Elcsattannak csókok és egy csomó desszertes szójáték:

Cukorajkak.

Édes zsömle.

Ragacsos helyzet.

Hat hónappal ezelőtt ettől a jelenettől teljesen ellágyultam. (Látod, milyen voltam?)

Most viszont? Semmi.

Mivel a szavak nem változtak abban a könyvben, mióta legutóbb olvastam, be kell ismernem, nem a könyvvel van a probléma.

A gond én vagyok.

Becsukom a könyvet, és visszateszem abba a kupacba, amit elajándékozásra szánok. Még egy utolsó látogatás a könyvtárban holnap, és minden romantikus könyvemnek annyi.

Miközben a hátizsákomba pakolom őket, anya bedugja a fejét az ajtón. A tekintete az arcomról a könyvtoronyra, majd a négy üres polcra siklik a szekrényen, aztán visszavándorol rám.

Megtorpan, látszik rajta, hogy mondani akar valamit, de aztán mégsem teszi. Helyette felém nyújtja a kezét, amelyben a telefonját tartja.

– Apád az – mondja.

Olyan erősen rázom a fejem, hogy a fonatok szinte korbácsolják az arcomat.

Még közelebb tolja hozzám a telefont.

– Vedd fel. Vedd fel – tátogja.

– Nem, nem, nem – tátogom vissza.

Sosem láttam még pantomimeseket veszekedni, de valahogy így nézhet ki a jelenet.

Ellép az ajtótól, betoppan a szobámba. Pont elég helyem marad, hogy kirohanjak mellette, úgyhogy meg is teszem. Végigrohanok az apró folyosón, és bezárom magam a fürdőszobába.

Anya teljesen kiszámíthatóan tíz másodperccel később már kopog is az ajtaján.

Kinyitom.

Rám néz és sóhajt.

Én is sóhajtok.

Ezekben a napokban ezek a kis kilégzések képezték köztünk a kommunikációt. Az övé frusztrációt, hosszas szenvedést, elkeseredettséget és csalódottságot üzen.

Az enyém zavarodottságot.

– Yvette Antoinette Thomas – mondja. – Meddig fogod még ezt csinálni?

A válasz a kérdésére – és azt hiszem, ez teljesen oké – az, hogy örökre.

Örökre az az időtartam, amíg mérges leszek apára.

Az igazi kérdés inkább az: ő miért nem?

Visszateszi a telefont a köténye zsebébe. A homlokát és a rövid afrofrizuráját liszt színezi, olyan, mintha egyik pillanatról a másikra megőszült volna.

– Még több könyvet ajándékozol el? – kérdezi.

Bólintok.

– Régen szeretted ezeket – mondja. Úgy mondja, mintha legalábbis fel akarnám gyújtani őket, és nem egy könyvtárnak adományoznám.

A szemébe nézek. Mintha lenne egy közös pillanatunk. Mintha készen állna beszélgetni arról, hogy elajándékozom a könyveket, aztán valami igaziról, apáról, a válásról, és arról, mi történt azóta.

– Anya… – kezdek bele, de leveszi rólam a tekintetét, megtörli a kezét a kötényében, és félbeszakít:

– Danicával brownie-t csinálunk – mondja. – Gyere le, és segíts.

A sütés új. Aznap kezdte, amikor apa kiköltözött a házból, és azóta sem hagyott fel vele. Ha nem melózik a kórházban, akkor süt.

– Ma Martinnal, Sophie-val és Cassidyvel találkozom. A kirándulást tervezgetjük.

– Több időt töltesz házon kívül, mint itthon – mondja.

Sosem tudom, mit kezdjek az ilyen megjegyzésekkel. Nem is kérdés, nem is igazi vád, mégis valahogy mindkettő. Ahelyett, hogy válaszolnék, a kötényét nézem. Az van ráírva: CSÓKOT A SZAKÁCSNAK, alatta pedig két hatalmas piros száj cuppog.

Igaz, hogy nem vagyok itthon túl sokat mostanában. A gondolat, hogy a következő pár órát sütéssel töltsem anyával és a tesómmal, Danicával, nem mondanám, hogy kétségbeeséssel, de valami ahhoz egészen hasonló érzéssel tölt el. Danica tökéletesen az alkalomhoz öltözik majd – vintage stílusú köténykével, hozzáillő szakácssapkával, ami szépen csücsül a mikrofonsérója tetején. Mesél majd a legújabb pasijáról, aki miatt (nagyon) izgatott. Anya véres sürgősségi sztorikat mesél majd, és ragaszkodik hozzá, hogy reggae-t hallgassanak, valami old-schoolt, Peter Tosht vagy Jimmy Clifft. Vagy – ha Danicán múlik – benyomnak egy kis trip-hopot, és Danica az egészet dokumentálja a közösségi médiában. Mindketten úgy tesznek, mintha minden tökéletesen rendben lenne a családunkkal.

Pedig semmi sincs rendben.

Anya megint sóhajt, és megdörzsöli a homlokát. A liszt száll a levegőben.

– Lisztes vagy – mondom, és letörlöm róla.

Ellöki a kezem.

– Hagyd csak. Úgyis összelisztezem még magam. – Anya Jamaicából származik. Tizennégy éves volt, amikor ideköltöztek nagyiékkal. Csak akkor van jamaicai akcentusa, amikor zavart vagy ideges. Most is van némi akcentusa – nem erős, de érezhető.

Megfordul, és elindul lefelé.

Miközben öltözködöm, igyekszem nem gondolni erre a nem-egészen-vita vitánkra, de végül mégiscsak ezen töröm a fejem. Miért dühíti annyira, hogy elajándékozom a romantikus regényeimet? Mintha csalódott volna bennem, amiért nem ugyanaz az ember vagyok, mint egy éve.

Természetes, hogy nem vagyok már ugyanaz az ember. Hogy is lehetnék? Bárcsak én is ugyanúgy tudtam volna reagálni, ahogyan ő és Danica! Bárcsak gondtalanul sütögethetnék velük! Bárcsak újra az a lány lehetnék, aki azt gondolja, a szülei, főleg az apja, tévedhetetlen! Bár az a lány lehetnék, aki reméli, hogy egyszer majd neki is része lehet olyan szerelemben, mint amilyen nekik van! Miattuk hittem az örökkön-örökkében.

Szeretnék visszamenni az időben, és nem tudni mindazt, amit tudok.

De nem tudsz nem tudni dolgokról.

Nem tudom nem tudni, hogy apa megcsalta anyát.

Nem tudom nem tudni, hogy elhagyott minket egy másik nőért.

Anyának hiányzik az az énem, amelyik falta a könyveket.

Nekem is hiányzik.

2. FEJEZET

(Korábbi) Kedvenc Romantikus Műfajaim

Kortárs

1. Ellenségekből szerelmesek – Felteszi az örök kérdést, vajon megölik-e egymást, vagy elcsattan egy csók. Viccelek. Nyilvánvalóan el fog csattanni az a csók.

2. Szerelmi háromszög – Mindenki imádja utálni a szerelmi háromszögeket, pedig valójában zseniálisak. Azért léteznek, hogy a főszereplő választhasson önmaga saját verziói között: aközött, aki volt, és akivé válhat. Mellékes megjegyzés: ha valaha is választásra kényszerülsz egy vámpír és egy vérfarkas közül, válaszd a vámpírt! Lásd a #1-et, hogy megtudd, miért kell (nyilvánvalóan) a vámpírt választanod.

3. Második esély – Mostanában jöttem rá, hogy ez a legkevésbé realisztikus. Ha valaki egyszer megbántott, miért kellene lehetőséget adnod rá, hogy újra megtegye?

Paranormális

1. Vámpírok – Szexisek és örökké szeretni fognak.

2. Angyalok – Vannak szárnyaik, felkaphatnak és elvihetnek, ahová csak akarod.

3. Alakváltók – Főleg jaguárok, leopárdok, de igazából bármi lehet a nagymacskák családjából. T-rexek, pteranodonok, apatosaurusok stb. Pont olyan félelmetesek, ahogy gondolod.

3. FEJEZET

Hozz egy könyvet, vigyél egy könyvet

Mikor másnap reggel lebotorkálok a lépcsőn, anya már a reggeli műszakját tapossa a kórházban. Danica az étkezőasztalnál ül, és képeket készít a brownie-ról, amit anyával sütöttek. Piramisformában vannak feltornyozva anya egyik menő, új sütiállványára. Danica fotózáskor általában a döntött perspektívát részesíti előnyben. Oldalra billenti a telefont, és körbeforog a brownie-piramis körül, egyik ferde képet készítve a másik után.

Előveszek egy kis müzlit, és leülök mellé az asztalhoz. Már hat hónapja élünk ebben a lakásban, mégis olyan átmenetinek tűnik az egész, mintha csak látogatóban lennék itt. Vissza akarok térni a régi életembe.

A régi házunkkal összehasonlítva, ez aprócska. Hiányzik a saját kertünk. Az udvart most tizenkét lakással osztjuk meg. A régi házunkban két fürdőszoba volt, ebben csak egy. A legjobban persze az hiányzik, hogy az a tér tele volt az emlékeinkkel.

Danica kiválaszt egy képet, és elém teszi a telefonját, hogy megnézhessem a posztot. „Meg nem mondanád, hogy odaégettük” – írja a poszt alá büszkén.

Igaza van. Tényleg tökéletesen néznek ki. Végiggörgetem a posztjait. Van egy szelfi anyával, lisztbe burkolózva, egy nagy tábla csokival a kezükben; a nevető arcuk láttán azt kívánom, bárcsak mégis segítettem volna én is! Elolvasom a hashtageket: #anyalányasütieste #feketecsajszikvarázskonyhája #atökéletesbrowniektökéletesek – aztán visszaadom neki a mobilt.

– Hogyhogy nem bruncholsz? – kérdezi.

A vasárnap reggeleket általában a legjobb barátaimmal töltöm a Surf City Waffle-ben, a legjobb gofris helyen egész Los Angelesben. De ezen a reggelen mindenki elfoglalt.

– Mindenkinek van valami – felelem.

– Akkor itthon fogsz lógni? – kérdezi, de nem olyan hangsúllyal, mintha szeretné, hogy itt lógjak.

Leejtem a kanalam a tálba, és jól megnézem magamnak. Általában úgy néz ki, mint egy szupermodell a hetvenes évekből, a hatalmas afrójával, a ragyogó sminkjével és a vintage ruháival.

Most még a szokásosnál is gyönyörűbb. Ha tippelnem kellene, azt mondanám, randira készül. De nem is kell tippelnem, mert ebben a pillanatban megszólal a csengő. Hatalmas mosolyra húzza a száját, és sikongatva az ajtóhoz rohan.

Tavaly Danicának nyolc pasija volt, ami átlagosan 0,667 pasi per hónap vagy 0,154 per hét. Az én problémám amúgy nem is a mennyiség, még csak nem is a minőség (bár, hogy őszinte legyek, a minőségen is lenne mit csiszolni; nem tudom, miért választ saját magánál sokkal kevésbé érdekes vagy okos fiúkat), inkább a tény, hogy randizik. Miért én vagyok az egyetlen, aki megtanulta a leckét anya és apa válásából?

Az asztalon hagyom a müzlistálat, és igyekszem átcsusszanni a nappaliba, hogy ne kelljen köszönnöm. Nem jön össze.

– Szia, Evie! – mondja a srác, és úgy mondja a „sziát”, mintha nem egy szótagból állna.

– Szia! – köszönök vissza, és próbálom felidézni a nevét. Lenge rövidgatyát és ujjatlan pólót visel, olyan, mintha épp a strandról jött volna. Fehér, magas, izmos, hosszú, kócos, szőke haja van. Ha valamilyen bútordarab lenne, szuperbolyhos szőnyeg lenne belőle.

Pár pillanatig még kínosan állunk, aztán Danica eloszlatja a ködöt az agyamban.

– Bennel arra gondoltunk, elmegyünk moziba – mondja. – Jöhetsz, ha akarsz.

De az arckifejezésük két dologról árulkodik:

#1: Nem gondoltak arra, hogy elmennek moziba. Itthon akartak maradni. Kettesben. A lakásban. Hogy kavarhassanak.

És.

#2: Ha el is mennek a moziba, nem szeretnék, hogy velük menjek.

Miért is kérdezett rá? Sajnál?

– Nem tudok. Menjetek csak, jó szórakozást! – felelem végül. Az egyetlen dolgom ma, hogy elmenjek a könyvtárba, megszabadulni a könyvektől, de ha ezt megosztanám velük, csak még szánalmasabbnak tűnnék. Elindulok az emeletre felöltözni.

Amikor otthagyom őket, úgy mondom a „csá”-t, mintha a szó több mint egy szótagból állna.

A biciklimen ülök, félúton a könyvtárhoz, amikor eszembe jut, hogy ma vasárnap van. A könyvtár vasárnap zárva van.

Az, hogy hazamenjek, amikor Danica és Ben ott lógnak, nem igazán opció. Egyike ez azoknak a tavaszi reggeleknek, amikor a reggeli köd megül, és a levegőnek nedves és új illata van. Úgy döntök, a La Brea Tar Pits parkja felé veszem az irányt, egy kis kerülővel a Hancock Parkon át.

A Hancock Park környéke csupán tízpercnyire van a lakásunktól, mégis teljesen más világ. Akkorák errefelé a házak, mint a kastélyok. Csak egy várárok, csapórács, sárkányok és egy bajba jutott leányzó hiányzik róluk. Akárhányszor erre autókázunk anyuval, mindig azt mondja, bűn, hogy ilyen házak állnak itt, mikor a városban annyi a hajléktalan. Sok nehéz helyzetben lévő embert kezel a sürgősségin.

Lassan hajtok, egyik utcáról a másikra kanyarodom, bámészkodva vizslatom a hatalmas, érintetlen gyepszőnyegeket és az elképesztően drága kocsikat.

Végül egy jázminbokor és túlnőtt zsakarandafákkal szegélyezett utcán találom magam. Az ágak lila virágos baldachinként omlanak az útra. Olyan érzés, mintha egy tündérmesébe vezető alagúton mennék keresztül.

A nap a felhők mögé csusszan, a levegő hirtelen hűvösebbnek tetszik. Lehúzódom a járdára, és előveszem a dzsekimet a hátizsákomból. Újra nyeregbe pattanok, és hamarosan kiszúrom az egyik kis fából készült könyvesdobozt. Világoskék színe van, és úgy néz ki, mint egy miniatűr ház nyeregtetővel és viharvert, fehérre festett ajtóval, amely be van reteszelve. A kis tablón a következő felirat áll: KIS INGYENES KÖNYVTÁR.

– Neked biztosan sok könyved van, kedvesem – szólal meg egy női hang, miközben letámasztom a biciklimet.

Felsikkantok és körbenézek. Egy idős hölgy áll mögöttem, alig egy lépésnyire.

– Azt a büdös k…! – kiáltok fel, majd azonnal a számra tapasztom a kezem. – Elnézést, nem akartam káromkodni, csak nem vettem észre.

A hölgy felnevet, és közelebb lép. A bőre sápadtbarna, mint egy összegyűrt papír.

– Ne is törődj vele! – mondja. – Bár az érdekelne, mi a büdös…

Elmosolyodom, és mögé tekintek. Honnan kerülhetett elő?

– Ez az ön könyvtára? – kérdezem.

– Nos, én készítettem, de természetesen mindenkié. Ismered a rendszert? Az alapgondolata az, hogy az embereket olvasásra buzdítsuk, és hogy beszélgetéseket kezdeményezzünk a szomszédok között, tudod, hogy ne csak úgy éljünk egymás mellett. – Összedörzsöli a tenyerét. – Mit hoztál nekünk?

Leemelem a hátizsákom, és kiveszek egy halom könyvet.

Elvesz tőlem néhányat, és a mellkasához szorítja őket.

– Ezek nagyon népszerűek – mondja, miközben elolvassa a címeket. Ő az a típusú ember, aki tátog, miközben olvas. Mintha egy furcsa varázsigét kántálna. Alig ott; Muffinok és csókok; A végzet hercege; Vigyázz, kész, szerelem; Tigrisszív.

– Mind remek – mondom. A hangom rekedt suttogás. Megköszörülöm a torkomat. – Mindet el kellene olvasnia.

– Miért adományozod el őket? – kérdezi.

Már közelebb áll hozzám, és még mindig a könyveket szorongatja.

Még többet veszek elő a hátizsákomból, és azon gondolkozom, talán elmondom neki az igazat. Hogy úgy érzem, ezek a könyvek többé nem tartoznak hozzám. Hogy ezek a szerelmi történetek tündérmesék: és nem hihetsz bennük örökké.

Az azt követő nap, ahogy apa kiköltözött, már nem hihettem bennük többé.

Vicces, hogy néha teljesen szokványosan indul egy nap, majd egészen más véget ér. Néha azt kívánom, bárcsak létezne egy előrejelzés az életed alakulására is, mint ahogyan az időjárásra. Holnap délelőttre felerősödnek a gimis drámák szelei, délutánra egy jelentős szülői árulás, estére pedig komoly érzelmi megrázkódtatás várható. A részletekkel a reklám után visszatérünk.

A másnapot teljes sokkban töltöttem el a suliban, nem akartam elhinni, hogy apa már nem lesz ott, amikor hazaérek. Ebédidőre biztos voltam benne, hogy meg tudom győzni, hogy anyával hibát követnek el. Suli után felültem a városi buszra, és elmentem egészen Santa Monicáig, aztán elbicikliztem a kampuszig a bölcsészettudományi tanszékre, ahol az irodája van. Kettesével szedtem a lépcsőfokokat, és arra gondoltam, mit fogok neki mondani. Talán az volt a gond, hogy nem fogta fel, mennyire szereti őt anya. Nem mindig mutatja ki. Talán hasznos lett volna, ha többször töltenek el kettesben egy kis időt, heti egy randevú, vagy ilyesmi. Segíthetne, ha találnak egy közös hobbit, amivel újra „kapcsolódhatnak” egymáshoz – ilyesmikről szoktak dumálni a párkapcsolati szakértők.

Végigrohantam a folyosón az irodájáig, és arra gondoltam, meg fog érteni. Mi mindig jól megértettük egymást.

Nem kopogtam. Kellett volna, de nem tettem. Csak kinyitottam az ajtót, és beviharzottam, remélve, hogy ott találom. És ott is volt. Egy nőt csókolt, aki nem anya volt.

Egyikőjükről a másikukra pillantottam. Próbáltam meggyőzni magam, hogy ez egy új kapcsolat, hogy csak az utóbbi két napban kezdődhetett. De ez nyilván hülyeség volt. Nem ez volt az első csókjuk, és nem is az utolsó. Az a csók közös történelemről árulkodott. Egyike volt csak annak a rengeteg csóknak, amely szétszakította a családunkat, az anyukám szívét és az enyémet is.

Apa végigsimított az arcán.

– Evie, drágám – mondta. – Nem kopogtál…

Nem tudtam eldönteni, hogy ez egy megrovás akart-e lenni.

Amikor anyával bejelentették, hogy elválnak, azt mondták, egyszerűen csak külön szeretnék folytatni. Hogy még mindig szeretik egymást és minket. De ez nem volt igaz. Az ok, amiért apa elhagyott minket, ott állt előttem, jádezöld ruhában, nagy karikafülbevalóval, a szája elé kapva a kezét, mintha azzal semmissé tehetné, amit láttam.

Hátrébb léptem, és kirohantam az ajtón, végig a folyosón, le a lépcsőkön, amíg ki nem értem az épületből. Mit mondhattam volna? Nem volt már mit mondani.

Aznap este anya elmesélte, hogy apa felhívta, és elmondta neki, mi történt. Anya azt mondta, sajnálja, hogy látnom kellett. Megkért, hogy ne mondjam el Danicának. És azt is, hogy ne beszéljünk erről többet.

Mindezt természetesen nem mondom el az idős néninek. Inkább bepakolom az utolsó könyvet is a minikönyvtárba. Amikor rápillantok, együttérzőn néz rám, mintha valahogy meghallotta volna mindazt, amit nem mondtam ki.

Becsukom a házikó ajtaját.

– Nos, jó szórakozást hozzájuk – mondom.

A néni a könyvtárra mutat.

– Te nem viszel könyvet, kedvesem? Az a szabály, hogy „hozz egy könyvet, vigyél helyette egy másikat”.

– Nincs most egy sem, amit elvihetnék – mondom.

– Biztos? Mintha láttam volna egyet, amit itthagytak.

Újra kinyitom az ajtót, és észreveszem a könyvet a bal hátsó sarokban, amiről beszélt.

A könyv címe Útmutató tánchoz. Egy vékony, kartonált, kissé megázott, szamárfüles kötet. A cím alatt egy egyszerű rajz két egymással szemben álló lábnyomról.

Átlapozom az oldalakat, végigolvasom a fejezetcímeket: „Salsa”, „Bachata”, „Keringő”, „Tangó”, „Merengue”, „East Coast Swing”, „Lindy Hop”. Mindegyik tánchoz ábrák, nyilak, amelyek jelölik a lépések sorrendjét.

– Talán inkább itt kellene ezt hagynom olyasvalakinek, aki szeretne megtanulni táncolni – mondom, és már készülök visszatenni a könyvet a helyére.

– Az a valaki akár te is lehetsz, kedvesem. – Közelebb lép. – Ragaszkodom hozzá – jelenti ki.

Úgy látszik, fontos neki, hogy elvigyem a könyvet, úgyhogy a hátizsákomba süllyesztem.

– Örülök, hogy megismertem – mondom, és visszaülök a biciklimre.

– Én is örülök – feleli. – Vigyázz magadra!

Az utca végén még integetni akarok neki.

De amikor visszanézek, már nyoma sincs.

Kétsaroknyit is letekerek, mire rájövök, hogy kelet felé indultam, nem nyugat felé, ahol lakom. Mitől kalandozhattam így el? Lehúzódom, és megnézem a telefonom. Már elmúlt három. Már négy órája tekergek. A gyomrom megkordul, amint rádöbbenek, milyen késő van.

A kevésbé festői utat választom hazafelé, gyorsan tekerek, de azért óvatos vagyok. A Los Angeles-i autósok néha úgy viselkednek, mintha a biciklisek nem is léteznének. Lezárom a biciklim, és bekanyarodok a sarkon a lakáshoz. Danica és Ben a lépcsőn áll. Annyira el vannak foglalva azzal, hogy egymás szemébe bámulnak, észre se veszik, hogy pár méterre állok tőlük.

Vannak dolgok az életben, amelyeket nem kellene végignézned. Az, hogy a húgod kavar valakivel, az egyik ilyen. Éppen arra készülök, hogy megköszörülöm a torkom, hogy megspóroljam a traumát. De mielőtt még megtehetném, Danica előrehajol, és megcsókolja Bent.

Olyan érzés, mintha épp elkezdődne egy film.

És akkor elkezdődik.

4. FEJEZET

Danica és Ben

Danica a suli menzáján. A megszokott helyén ül a barátai között. A menza a szokásos módon zajos. Vannak, akik dumálgatnak, esznek, nevetnek. Mások – a mindig magányosak – nem beszélnek, nem nevetnek. Danica ma kiragyog a tömegből a fuksziaszínű ruhájában, amely valamikor valaki báli ruhája lehetett.

Jobbról valaki az övének löki a tálcáját. Ben az, mosolyog.

– Arra gondoltam, elmehetnénk valahová – mondja.

– Neked nincs barátnőd? – kérdezi Danica.

– Már nincs – feleli, és közelebb hajol. – Ha elhívnálak, mit felelnél?

Danica is közelebb hajol.

– Először meg kell kérdezned, és kiderül.

– Eljönnél velem egy randira?

– Persze – mondja Danica. – Miért ne?

Ebben a pillanatban a lépcsőn csókolóznak, mintha senki sem látná őket.

Danica a parton a tűzrakóhelyeknél, a tűz körül barátok, buliznak, a kezüket, az arcukat melengetik a lángoknál, vagy csak bámulnak a tűzcsóvákba. Nagyokat taposva megindul, el a sokadalomtól. A szemével kutat valami után. Elsétál a 23-as mentőállomás mellett, majd a 24-es mellett is. A 27-esnél megpillantja Bent, aki nincs egyedül. A volt barátnőjével csókolózik, aki, mint kiderül, nem is az exe.

Danica a szobájában fekszik az ágyon, egyedül. Görgeti a közösségi médiát, kitörli a fotókat, a kommenteket. Megváltoztatja a kapcsolati státuszát Egyedülállóra. Visszavonja a lájkokat, és kikövet embereket, amíg minden bizonyíték el nem tűnik, amely arról árulkodna, hogy Bennel valaha is együtt voltak.

5. FEJEZET

A máglya

A látomás véget ér, és újra a valóságot látom. Ott állok a járdán, a lakás előtt.

Danica és Ben még mindig a lépcsőn állnak, de már nem csókolóznak. Mindketten engem bámulnak.

Ben zavartnak tűnik.

Danica inkább dühös.

– Mi a fene, Evie? – szól rám, és letrappol a lépcsőn. – Miért bámulsz, mint valami pszichopata?

Egészen közel áll hozzám, olyan közel, hogy meg is érinthetném. Ez már nem képzelődés. De nem tudom kiverni a fejemből a képet a menzáról, a partról történtekről, és arról az estéről, amikor szisztematikusan kitörölte a múltját Bennel.

– Én… mi? – kérdezek vissza, és kicsit megszédülök.

Meginoghattam, mert még közelebb lép. Az arckifejezése már nem dühről, inkább aggodalomról árulkodik.

– Jól vagy?

– Igen, én csak… nem tudom. Nagyon fura volt…

– Be kellene mennünk – mondja Danica.

– Elfelejtettem ebédelni – motyogom, miközben bekísér a lakásban. – Aztán gyorsan tekertem haza.

A kanapéhoz vezet.

– Fel kéne hívnom anyát – mondja.

Ez kijózanít.

– Ne – kérem. – Nem akarom, hogy aggódjon, csak egy kicsit megszédültem.

Leül mellém, és megfogja a kezem.

– Mutasd a szemed – mondja, és kicsit olyan a hangja, mint anyának, amikor átvált nővérkeüzemmódba.

Nem is emlékszem, mikor voltunk utoljára ilyen közel fizikailag. Az, hogy az arcát nézem, kicsit olyan, mintha a saját arcomat nézném. Hasonló melegbarna az arcszínünk, hasonlóan magasan ülő, kerek orcáink vannak, és ugyanazok a rózsaszín ajkaink. Mindezen vonások rajta valahogy jóval drámaibbak. Úgy néz ki, mint egy szupermodell. Én inkább a szupermodell csini-de-kevésbé-vonzó testvére vagyok.

Elforgatja a fejem. Fogalmam sincs, mit figyel rajtam.

Sosem voltunk azok az öribari típusú testvérek, de közelebb álltunk egymáshoz, mint mostanában. A sminktudása nagy részét a rajtam való gyakorlásnak köszönheti. Én mindig elláttam romantikus regényekkel (majdnem annyira szerette őket, mint én), és zenekarokkal, amiket érdemes hallgatnia. Amikor még együtt voltunk Dwayne-nel – az első és egyetlen barátommal –, még páros randira is elmentünk.

Úgy szorítja meg a kezem, mintha mondani készülne valamit, de Ben megakasztja.

– Figyu, D, én lépek. Van az a dolog.

Az a dolog az, hogy megcsalod a tesóm az excsajoddal?

Legszívesebben megkérdezném. Ami nevetséges lenne, mert nem csalta meg. Vagy legalábbis nem tudom, hogy megtörtént-e, amit láttam.

Elhúzom a kezem Danicáéból, és felállok.

– Jól vagyok, tényleg.

Danica Benhez lép, és kislisszannak az ajtón.

Visszarogyok a kanapéra, megdörzsölöm a homlokom, még mindig nem vagyok teljesen magamnál. Hallucináltam? Azért láttam, amit láttam, mert túl éhes, túl fáradt és túl emocionális vagyok? Vagy csak egy nagyon élénk vízió volt az egész?

Mindig is jó képzelőerőm volt, de ez a jónál erőteljesebb volt. Szinte mintha egy mozifilmet néznék.

A gyomrom emlékeztet rá, hogy éhes vagyok.

Danica épp akkor lép be a konyhába, amikor megszületik bennem a gondolat, hogy eszem egyet azokból a brownie-kból.

– Ha gondolod, páran lemegyünk a partra este – mondja.

Majdnem elejtem a brownie-t.

– Ma mentek a partra? – Felrémlik a kép, ahogy menetel a homokban, Bent keresve, majd rátalál, de valaki mással. – Ben is veled megy? – kérdezem.

– Persze. – Rám villantja a szemét. – Miért? Mi a baj? Ó, kitalálom, nem csíped.

– Azt nem mondtam…

– De erre gondoltál.

Nem pont erre, de azt meg nem tudom elmagyarázni, mire. Hogy mondjam el neki, hogy volt egy furcsa vízióm arról, hogy ma este összetörik a szíve?

– Mindegy – mondja. Ellép tőlem, és a lépcső felé veszi az irányt.

Később, aznap este a kanapén fekszem a laptopommal, és a NYU (a New York-i Egyetem, ahová ősztől járni fogok) kurzuskatalógusát nézegetem, amikor Danica belép a lakásba. A szempillaspirálja elmosódott, olyan, mintha sírt volna.

Lecsukom a laptopom, és felülök.

– Mi a baj? – kérdezem, pedig van egy olyan furcsa érzésem, hogy pontosan tudom.

– Semmi – feleli, és a lépcső felé indul.

Követem a szobájába.

– Bejöhetek?

– Gondolom – mondja. Nem egészen szíves fogadtatás, de legalább nem dob ki.

Azóta nem voltam a szobájában, hogy ideköltöztünk. Hasonlít a régire, csak ez kisebb. A falakon vintage magazinok címlapjai és közös fotók a barátaival. Otthon, a régi házunkban lilák voltak a falak, de mivel ez egy bérlemény, itt minden fehér. A szoba többi része művészi káosz. Anyagdarabok és a terveivel megtelt vázlatfüzetek hevernek mindenütt. A munkaasztalán is vázlatok, orsók, cérna és különböző rajzeszközök hevernek. A varrógépe félig letakarva. A sminkasztalát viszont nem borítja semmi. Az az old-school típusú fésülködőasztal ez, amin a tükröt kerek izzók veszik körül.

– Nem úgy tűnik, mintha nem lenne semmi gond – mondom.

Leül a sminkasztalához, és elkezdi leszedni az alapozóját egy törlőkendővel.

– Jól vagyok – mondja. A szemetesbe dobja a kendőt, és egy másikat vesz elő. – Bennel szakítottunk.

Várjunk csak.

– Mi történt? – kérdezem.

Megvonja a vállát.

– Csak rajtakaptam, hogy az exével smárol.

Ez tényleg megtörténik.

– Hol? – kérdezem, és közben megelevenedik előttem a kép Benről a vízimentőtoronynál.

– A parton. Az egyik olyan vízimentő-állomásnál – mondja, és megforgatja a szemét.

Egyszerre megint ugyanúgy érzem magam, mint délután. Kimerülten, zavarodottan.

Az ágya szélére ülök.

– Nem olyan nagy ügy, Evie – szólal meg.

– Hogy mondhatod ezt?

– Mert nem az. Van még egy csomó más pasi.

– Miért is foglalkozol a pasikkal amúgy? – kérdezem.

Abbahagyja a sminklemosást, és felém fordul.

– Nem mindenki olyan, mint te, Evie. Nekem vannak érzéseim.

– Mit akar ez jelenteni?

Visszafordul a tükör felé.

– Te egyedül dühöt érzel apa iránt.

Annyira sokszor el akartam neki mondani, amit láttam az elmúlt egy évben. Ha tudná, mi történt valójában, ő is ugyanolyan mérges lenne, mint én. De anya megkért, hogy ne tegyem. Néha azt gondolom, az lenne a helyes, ha tudná. Nem jobb tudni az igazat, mint hazugságban élni?

Felállok, és az ajtóhoz sétálok.

Találkozik a tekintetünk a tükörben. A sminkje teljesen eltűnt. Mindazok ellenére, amit arról mondott, hogy nem érdekli ez a dolog Bennel, szomorúnak tűnik.

– Nagyon sajnálom, ami Bennel történt – mondom, és kislisszanok az ajtón.

Az igazság az, hogy talán sokkal jobban dühít a szakításuk, mint amennyire Danicát. Nem értem, mi történik velem.

Az egy dolog, hogy vizionálom a jövőt. Az meg már egy másik, hogy a vízióm valóra is válik.

6. FEJEZET

Nem boszorkány

Amikor fiatalabb voltam, nyolc- vagy kilencéves, azt gondoltam, anya egy boszorkány. Valahogy mindig tudott mindenről, amiről nem kellett volna tudnia. Például, amikor az orromat túrtam, és megettem, amit kibányásztam. Vagy amikor a takaró alatt olvastam alvás helyett.

Azt gondoltam, egy nap, talán majd, ha betöltöm a tízet, leül, és belekezd a mondókájába:

– Evie – mondja majd. – Boszorkány vagyok, a régi boszorkányok leszármazottja. A nagymamád is az volt, és az anyja is őelőtte, és az ő anyja is őelőtte. – Aztán az arcomra teszi a kezét. – Te is boszorkány vagy. Egy jó boszorkány. – Aztán elmeséli a szupererőimet, és hogy micsoda felelősség zuhant most a vállamra.

Nem dumáltunk a boszorkányságról a tizedik születésnapomon. Helyette apával Amerika történelmébe és a rasszizmus témájába engedtek betekintést. Elmondták, hogy figyeljek oda a világ dolgaira, de közben igyekezzem élni az életem. Hogy legyek vidám és bátor.

A boszibeszéd nem jött el a tizenegyedik, sem a tizenkettedik, sem a tizenharmadik születésnapomra sem. A tizennegyediken már nem is gondoltam a boszorkányokra, sem a mágiára.

Lehet, hogy kellett volna, mert mi más magyarázat lehet arra, ami Danicával és Bennel történt tegnap? Talán anya átadta nekem a boszorkányerőit, csak elfelejtett tájékoztatni róla.

– Mi van ma veled? – kérdezi Martin az asztal másik feléről a menzán. Martin az egyik legjobb barátom. Fehér srác, szőke, göndör haja van, amely olyan gyorsan nő, hogy lehetetlen időben levágni. A kedvenc viselete a kordbársony nadrág és a kötött pulóver, ami normális is lenne, ha egy hetvenéves professzor lenne a hideg, vidéki Angliában. Kevésbé az egy tizennyolc éves srácnak Los Angelesben, ahol az átlaghőmérséklet sosem kiált tweedért.

Második óta barátok vagyunk. Együtt jártunk könyvtárismeret-órára, és az első napon ugyanazért a könyvért nyúltunk a polcon. A könyvtáros azt mondta, olvassuk fel egymásnak, és akkor egyszerre haladhatunk vele. Ez a könyv aztán egy következőhöz vezetett minket.

– Kezdek begolyózni – mondom.

Az állán pihenteti a kezét, és a szokásosan lassú és óvatos tempóban reagál.

– Mondd el!

– Danicáról van szó. Szakítottak Bennel.

Kiegyenesedik. Martin negyedik óta meg van veszve Danicáért.

– Mikor? – kérdezi.

– Tegnap este.

Erőtlen pacsit ad magának.

– Mi történt?