JOSEPH CAMPBELL ®

A HŐS ÚTJA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joseph Campbell / The Hero’s Journey

New World Library, USA, 2003

Fordította

Hegedűs Péter

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Joseph Campbell Foundation, 1990

Preface to the Centennial Edition copyright © Phil Cousineau, 2003

Hungarian translation © Hegedűs Péter, 2024

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.design

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9789636300968

MOBI ISBN 9789636300975

TARTALOM

Stuart L. Brown előszava

Phil Cousineau előhangja a centenáriumi kiadáshoz

Phil Cousineau bevezetője

A szerkesztő köszönetnyilvánítása

Első fejezet Kalandra hívás

Második fejezet A próbatételek útján

Harmadik fejezet A látomáskeresés

Negyedik fejezet Találkozás az Istennővel

Ötödik fejezet Az adomány

Hatodik fejezet A mágikus menekülés

Hetedik fejezet A visszatérés küszöbén

Nyolcadik fejezet Két világ ura

Epilógus A tigris és a kecske

A szerzőről

Felhasznált irodalom

Közreműködők

A képek jegyzéke

A Joseph Campbell Alapítványról

ELŐSZÓ

A szenvedély láttán a pszichiáterek rendszerint idegesek lesznek. „Úgy látom, erre a Joseph Campbellre a messiásvágyadat vetíted rá” – dohogott tekintélyes pszichoanalitikus barátom, amikor fejest ugrottam a vállalkozásba, hogy Campbell munkásságának legjavát filmen és tévéműsorok formájában is megörökítsem. Ez az álom végül 1987-ben valósult meg A hős útjának, vagyis annak a filmnek a leforgatásával, amely a kezedben tartott könyv alapjául szolgált.

A középnyugati presbiteriánusok zöme is gyanakvással tekint a lelkesedésre, amennyiben az az egyházon és a sporton kívül bármi egyébre irányul, és korosodó szüleim is jobb néven vették volna, ha a „Campbell-mániám” helyett inkább a helyi gyülekezetet támogatom ily lángoló odaadással, illetve az orvosi praxisomnak és az anyagi boldogulásomnak szentelek több figyelmet.

Mivel gyatra ítélőképességre és egyben rossz modorra vall, ha az ember elengedi a füle mellett a tanácsadók és szülők intő szavait, Joseph Campbell iránti régi keletű és olthatatlan érdeklődésem kezdeteitől fogva igyekeztem visszafogni magam, hogy ne holmi kultikus alakként bálványozzam őt, s jó szándékú, ám kissé pimasz barátaim is időről időre megnyugtatnak, hogy igenis, még mindig képes vagyok a saját fejemmel gondolkodni és önálló véleményt formálni.

Ám ha kellő távlatból szemlélem e hosszú esztendőket, rá kell jönnöm, hogy az egész élményt a szeretet érzése hatotta át a legmélyebben. Éspedig konkrétan nem is magát Campbellt szerettem, hanem azt a hatást, melyet művei másokra gyakoroltak. Olvasóinak nyilvánvaló gyönyörűsége és szellemi gyarapodása késztetett rá, hogy több mint egy évtizeden át munkálkodjak e projekt megvalósításán. Persze azért láthattam ilyen világosan és egyértelműen, milyen komoly befolyást gyakorol Campbell mindazokra, akik kapcsolatba kerülnek vele, mert megvoltak vele a saját tapasztalataim.

1972-ben, harminckilenc éves koromban kutatószabadságot vettem ki, hogy befejezhessem végre a gyilkosok lélektanáról írt tanulmányomat. Miközben a könyvtárban gubbasztottam, felfedeztem, hogy az erőszakról szóló első írásos beszámolók maguk a mítoszok, és legnagyobb megdöbbenésemre azt is konstatáltam, hogy a családon belüli erőszak dinamikája szoros párhuzamokat mutat az ókori mítoszokban és a kortárs amerikai mindennapokban. Nekiveselkedtem hát, hogy elolvassam Joseph Campbell négykötetes Masks of God (Isten álarcai) című művét. Mire a végére értem, tudatosult bennem, hogy a szerző figyelemre méltóan kapcsolja össze az emberiség szimbolikus, lélektani, spirituális és művészi örökségét, közelebb juttatva az olvasót ama biológiai mintázatok megértéséhez, melyeket Darwin óta egész sereg tudós próbál megfejteni. Egyben úgy éreztem, hogy e könyvek nem csupán szellemi táplálékul szolgálnak, hanem valamilyen mélyebb szükségletemet is kielégítik. Elolvasván őket egyszerűen másként kezdtem tekinteni önmagamra és a világra. Egyszeriben úgy éreztem, mintha megtaláltam volna a helyemet. És persze buzgó vágy ébredt bennem, hogy megtudjam, mi egyéb mondanivalója akad még Campbellnek, és másokhoz hasonlóan a szerző személyére is kíváncsi lettem. Minél több könyvét habzsoltam fel, annál sürgetőbbnek éreztem a késztetést, hogy a tudományos körökön kívül a szélesebb nagyközönséggel is megismertessem Campbell lenyűgöző munkásságát, melynek keretei között oly toleránsan olvasztja egybe a különböző népek mitológiáját.

Azt hitték, szentségtörést követnek el, ha csapatostul tülekednek előre. Mindegyikük egy olyan ponton vette tehát be magát az erdőbe, melyet ő maga választott, s ahol a legsűrűbb volt az úttalan rengeteg. Hiszen ahol csapás vagy ösvény nyílik, azt bizonnyal másvalaki törte; márpedig minden egyes emberi lény egyedülálló tünemény.

JOSEPH CAMPBELL: Goddesses: Mysteries of the Feminine Divine (Istennők: A női istenség titkai)

Mivel jómagam nem voltam tévés személyiség, összefogtam a néhai Greg Sparlinnel. Campbell azonban először mereven elutasította az ajánlatunkat, hogy munkásságából tévéfilmet készítsünk, megjegyezvén, hogy számára csakis a nyomtatott könyv a megfelelő médium. Számos találkozót kellett nyélbe ütnünk vele, míg meggyőztük az ellenkezőjéről, ám amikor végre megkaptuk a hozzájárulását, jómagam bizonyos voltam benne, hogy igenis sikerül majd megfelelően tolmácsolnunk Campbell tudományos elméleteit és átütő vitalitását egyaránt, és a tévénézők is éppoly sokkal gazdagodnak lelkileg, mint az olvasók. Akkoriban egyenesen fittyet hánytam rá, hogy igen kevesen osztották ebbéli meggyőződésemet.

Ahogyan a legtöbb kreatív projekt esetében lenni szokott, az útkeresés fázisa eléggé elhúzódott. 1981 végére mindinkább aggodalommal töltött el Joe egészségi állapotának alakulása, ugyanis szerzőnk hat hónap leforgása alatt két súlyos tüdőgyulladáson esett át. Noha remekül nézett ki, és megszokott ékesszólása mit sem csorbult, orvos énem azért nyugtalankodott. Joe a nyolcvanadik életévéhez közelített, és nekünk továbbra sem sikerült megfelelő formában filmre rögzítenünk munkásságát és személyiségét. Persze publikált számos igazi remekművet, ám én egyre inkább úgy éreztem, hogy – amint George Lucas később megfogalmazta – „csak úgy árad belőle az Erő”, és ez késztethetné a széles nagyközönséget a leghatékonyabban, hogy belevágjon saját spirituális kalandjába.

A hős útjának forgatása hivatalosan 1982-ben vette kezdetét az Esalen Központban a kaliforniai Big Surben. Bill Free producer segítségével egy sokszínű stábot trombitáltam össze olyan különböző személyiségekből, mint például Robert Bly költő, Joe közeli barátja és a Nobel-díjas Roger Guillemen, de akadt közöttük olyan ifjú hölgy is, aki soha hírét sem hallotta Joseph Campbellnek. Bíztam benne, hogy a sokoldalúan tehetséges stáb, a kiváló rendező, David Kennard, a szemet gyönyörködtető forgatási helyszín különleges légköre, valamint Joseph Campbell tüneményes személyisége és életereje szilárd alapot biztosítanak egy kiváló film megalkotásához. E könyv tartalma jelentős részben az Esalenben filmre vett beszélgetések anyagából származik.

Mintegy négy-öt hónappal később, miközben a kész anyagot vágtuk és a szövegkönyvet javítgattuk, azon vettem észre magam, hogy egy belső hang unszol szüntelen. Én mindaddig ügyet sem vetettem holmi sugallatokra, még akkor sem, ha egyenesen az üdvösség útjára vezettek volna, ám ezúttal konokul és kitartóan ösztökélt valami, hogy készítsek videófelvételt Joe soron következő országos előadássorozatáról, mert alighanem ez lesz az utolsó. És a jóslat sajnos beigazolódott.

Sokan oldott és kötetlen környezetben hozzák a legjobb formájukat, és a filmünk első vágott verziójában számos ilyen felvétel szerepelt. Ám minél tovább dolgoztunk az anyaggal, annál egyértelműbbé vált, hogy Campbell az előadói pulpitusról beszél a leginkább magával ragadóan, amikor a maga választotta témáról szabadon fejti ki nézeteit, melyeket több évtizedes előadói pályája során csiszolt tökéletesre.

1982 és 1985 eleje között egy tévéstáb kísérte Campbellt országszerte, videókazettára rögzítve utolsó nagy előadókörútját. „A psziché és a jelkép” című előadást az új-mexikói Taosban vettük fel; „A mítosz átalakulása az idők során” címűt Santa Fében rögzítettük; „Az örökkévaló bölcselet: Hinduizmus és buddhizmus”-t Campbell feleségének, Jean Erdmannek Nyitott Szem Színházában New Yorkban; „A nyugat útja: Az Artúr-legendakör” és „A Grál keresése” című előadást a San Franciscó-i Szépművészeti Palotában; a „Kortárs mitológiák: James Joyce vs Thomas Mann”-t pedig a Kaliforniai Történeti Társaságban szintúgy San Franciscóban.{1} Ezzel a kezünkben volt végre ötvenórányi kincset érő anyag Campbell legátütőbb erejű előadásaiból, amit sikerült megmentenünk az utókor számára. Innentől kezdve nem hallottam többé azt a sürgető belső hangot.

Miközben a tévéstáb és jómagam Campbell sarkában jártunk az országos körúton, a hallgatóság tagjai egyre-másra jöttek oda hozzám az előadások után, hogy így faggassanak: „Kicsoda ez a Campbell voltaképpen? És honnan szedte az elméleteit?” A közönséget mindenütt kíváncsivá tette Campbell személyisége, és lenyűgözte előadói stílusa és elméleteinek eredetisége. Ezek a kérdések adták meg a végső lökést az első film végső változatának elkészítéséhez, és az ihletet e kötet összeállításához.

A film elkészítése során végül egy fő vezérelvet tartottunk szem előtt: igyekeztünk lehetővé tenni a nézőnek, hadd dolgozza fel öntudatlanul a saját életét, miközben Joe történetét nézi. Az általunk leforgatott jelenetekben és betétekben, monológokban és párbeszédekben a néző felfedezheti a saját átmeneti rítusait, ráébredhet általuk a természettel alkotott egységének fontosságára, és annak szükségességére, hogy a maga útját járja – magyarán leírhatja ugyanazt a pályaívet, melyen Joseph Campbell végigment a saját életében, és amelyet oly delejes meggyőző erővel mutatott be tudományos munkássága során. A projekttel kapcsolatos legszebb emlékem a díjkiosztó gálavacsorához fűződik a New York-i Nemzeti Művészeti Klubban 1985-ben, ahol Joseph Campbell rangos kitüntetést vehetett át irodalmi munkásságának elismeréseképpen. A filmbe az idő szűke miatt csak szemelvények kerülhettek be George Lucas, Richard Adams, James Hillman és mások méltatásaiból, és legnagyobb sajnálatunkra kénytelenek voltunk kivágni Joe szárnyaló köszönőbeszédét. Ám e könyv szerencsére lehetőséget adott nekünk arra, hogy részletesebben taglaljuk ama figyelemre méltó este eseményeit, illetve olyan csodálatos eredeti anyagokat is bemutassunk, melyek az időbeli korlátok miatt a filmbe nem kerülhettek be.

Joe világéletében úgy érezte, hogy az eszméi fontosabbak a személyénél. A filmben és e belőle készült könyvben tehát igyekeztünk a kívánsága szerint eljárni – vagyis iparkodtunk elérni, hogy az eszmék magukért beszéljenek azzal a ragyogó világossággal, melyet viszont csak megalkotójuk volt képes meggyújtani.

A hős útja: Joseph Campbell világa filmváltozatát a keleti parton a Modern Művészetek Múzeumában mutatták be, a nyugati parti premierre pedig a Rendezők Céhének Filmszínházában (Directors Guild Theater) került sor 1987 tavaszán. E könyvben szemelvények olvashatók utolsó nyilvános felszólalásából, melyre a nyugati parti premieren került sor, ahol – miközben saját szavaival élve „a kaszás” már leselkedett rá – továbbra is ragyogó új elméletekkel és szintézisekkel kápráztatta el közönségét. Mély megrendüléssel néztem, ahogyan Joe-t utoljára éljenzi felállva a hallgatósága. Négy hónappal később hunyt el.

Miután sokáig tanulmányoztam a szövegkönyvet és a végső változatból kivágott részeket, felkértem Phil Cousineau-t, a film társproducerét – aki Janelle Balnickével, a másik társproducerrel együtt a kísérő szöveget írta –, hogy állítsa össze ezt a könyvet. Annak idején mély benyomást gyakorolt rám Phil szárnyaló kreativitása, mellyel a filmet minden szempontból gazdagította, valamint egyre erősebb elkötelezettsége Joe és Jean Campbell iránt, akikről tudtam, hogy nem csupán széles körű mitológiai ismeretei és élettapasztalatai miatt méltányolják munkatársukat, de ragyogó tehetsége okán is.

1988-ban a PBS csatorna az egész országban sugározta filmünket, A hős útját, Bill Moyers pedig hatrészes sorozatot készített Joseph Campbell and the Power of Myth (Joseph Campbell és a mítosz hatalma) címmel, s mindez együtt széles körű és heves visszhangot váltott ki a nagyközönségből. A hirtelen feltámadó lázas érdeklődés véleményem szerint végképp megerősítette, hogy Joseph Campbell üzenete igenis mindnyájunknak szól.

STUART L. BROWN

ELŐHANG A CENTENÁRIUMI KIADÁSHOZ

1987 tavaszán egy késő éjszaka együtt üldögéltem Joseph Campbell-lel honolului társasházi lakásának lanaiján{2}, és a végtelenbe nyúló Csendes-óceánt bámultuk. Campbell ritka ragyogó formában volt, szakállas ír vicceket mesélt, felvázolta terveit a következő öt megírandó könyvéhez, s mindezek mellett újra meg újra áradó lelkesedéssel dicsérte A hős útját, amit ő és a felesége, Jean Erdman aznap este láttak először. Stuart Brown gyártásvezetővel én vittem magammal a filmet Hawaiira, hogy levetítsem nekik, és a végső jóváhagyásukat kérjem a hivatalos bemutató előtt.

„Ez a film csodálatos, egyszerűen remek” – hajtogatta Campbell, miközben holdfény csillámlott az óceánon, és meleg szellő borzolta a pálmák leveleit. Mire megkérdeztem tőle, meglepte-e vajon, hogy ilyen hízelgő méltatásokat kapott olyan különböző személyiségektől, mint a filmes George Lucas, a pszichológus James Hillman és a regényíró Richard Adams.

„Semmi nem nyújthatott volna számomra nagyobb elégtételt – felelte Campbell. – Tudja, én nem kritikusoknak és tudoroknak írtam a könyveimet, hanem diákoknak és művészeknek. Amikor tehát azt hallom, hogy ezek a művek igenis sokat jelentettek számukra, nos, el sem tudom mondani, milyen boldogság tölt el ilyenkor. Hiszen ez azt jelenti, hogy a szívemnek oly kedves mitológia, melynek művelője lehetek, egy egész újabb nemzedékre öröklődik át elevenen. Márpedig a művésznek éppen ez a hivatása, tudja, hogy újraértelmezze a régi históriákat, és új életet leheljen beléjük a költeményekben, festményeken és manapság a filmekben.”

Campbell egy pillanatra elhallgatott, kortyintott egyet Glenlivet whiskyvel töltött poharából, majd felém fordult, és miközben koccintottunk, feledhetetlenül nyílt és bensőséges modorban így szólt hozzám: „Ezért olyan fontos, hogy rendületlenül dolgozz tovább, és valóban a szívügyednek érezd ezt a munkát.”

Ezzel közös vesszőparipánkra utalt, amiről évek hosszú során át igen sokat beszélgettünk, vagyis egy kurzusra, melyen számos forgatókönyvíró társammal – Thomas Schlesingerrel, Keith Cunninghammel, Christopher Voglerrel és Richard Bebannel – együtt magam is oktatóként tevékenykedtem, s amely a Myth, Dream, and the Movies (Mítoszok, álmok és filmek) címet viselte. Barátaimmal egyetértésben Campbellnek a hős útjáról kidolgozott modelljét választottuk, hogy jobban megértsük és megértessük a filmek archetipikus és álomszerű szerkezetét. Be kell vallanom, amikor először mutattam meg neki a jegyzeteimet és rajzaimat a hős sorsának „nagy kerekéről” a mítoszokban és filmekben, a szívem a torkomban dobogott, ám Campbell azon nyomban fellelkesült. A nagy tanítómesterek hagyományainak szellemében egyetértéséről biztosított, és buzdított, hogy folytassam a munkámat, bármilyen irányban vezetne is tovább.

„Szerintem ez az elképzelés egész egyszerűen fantasztikus – nyilatkoztatta ki. – Magam is világéletemben erre vágytam… hogy segítsek a diákoknak és művészeknek az élet fenséges kalandjának tükörképeként tekinteni a mitológiára, és ezzel új életet leheljek belé.”

Campbell még abban az évben – 1987 októberében – elhunyt, nyolcvanhárom esztendős korában. Nem sokkal ezután úgy kezdték venni a könyveit és videófelvételeit, mint a cukrot, és Campbell neve ekkortól egyet jelentett a mitológiával. Filmünk, A hős útja átütő sikert aratott, és több tucat vetítésre kértek fel szerte az országban és Európában. Egyik este telt házas előadáson mutattam be a filmet a New York-i Open Centerben, és az első sorban a díszhelyen Campbell felesége, Jean foglalt helyet. A vetítés után megkérdeztem tőle, szerinte mit szólna Joe a tömegkultúrában támadt új keletű népszerűségéhez. Jean a szemében huncut csillogással így felelt: „Biztos vagyok benne, azt mondaná, hogy költözzünk haladéktalanul Bora Borára, mert ez a temérdek telefonhívás és levél zavarja a munkájában!”

E könyv első, 1990-ben napvilágot látott kiadása óta jómagam is gyakorlatilag a világ minden tájáról kapok leveleket a legkülönbözőbb foglalkozású és társadalmi állású emberektől. Ám mindnyájukat egy közös hajtóerő mozgatja, éspedig abbéli vágyuk, hogy kifejezzék hálájukat Joe Campbellnek, amiért segített nekik felfedezni, hogy milyen utat is járnak be az életben. Egy Michigan állambeli szobafestő például kijelentette, hogy a hős útjának fogalmaiban gondolkozva minden egyes új megbízásra kalandként tekint. Egy New York-i szobrász a levelében beszámolt róla, hogy a könyv benne „a mitikus alakok örökkévaló kisugárzását” idézte fel. A kaliforniai Folsom fegyintézet egyik bentlakója megírta, hogy immár kevésbé érzi magát magányosnak „életének útvesztőjében”. Az NFL amerikaifoci-liga egyik korábbi játékosa részt vett egy műhelyfoglalkozásomon, és utána elmondta nekem, hogy Campbell modelljének segítségével szokta meggyőzni a kiöregedett sportolókat, hogy az ember életútja nem zárul le, hiszen minden örök körforgásban van, épp csak tudni kell, hogyan hozzunk új fordulatot a saját élettörténetünkbe. A Szilícium-völgy egyik cégének szaktanácsadója egy általa készített ábrát küldött el nekem, melyen a hős útjának sémáját az üzleti világban dolgozók karrierjére vetítette rá, s amely saját bevallása szerint segített neki világosabban elkülöníteni az egyes üzleti manőverek kezdetét, közepét és végét. Egy São Paoló-i orvos pedig e-mailben tudatta, hogy többször is újraolvasta a művet, mivel általa értelmet lelt a külvárosokban végzett idegőrlő munkájában.

Ezen túlmenően számtalan közismert személyiség is kapcsolatba lépett velem, köztük Mike Pinder, a The Moody Blues nevű rockzenekar alapítója, aki elmesélte, hogy Campbell művének hatására elhatározta, élete hátralévő részét annak szenteli, hogy a mítoszokat a zene útján tolmácsolja a fiatalabb nemzedéknek. Lionel Poilâne, a legendás párizsi pék kifejtette nekem, hogy Campbell szavait olvasva tudatosult benne, milyen fontos kihangsúlyozni a vele készített interjúkban, hogy honnan is származik valójában a kenyér. A Kaliforniai Egyetem Los Angeles-i Tagozatán tartott egyik előadásom után pedig odajött hozzám My Haley, a néhai Alex Haley özvegye, és tartózkodó szerénységgel előadta, Campbell munkássága volt az egyik fő oka annak, hogy a férje hajóra szállt, és megtette a hosszú utat vissza Afrikába, hogy kutatásokat végezzen a Gyökerekhez. Anthony Lawlor építészmérnök levelében bevallotta, Campbell írásai szították fel újra régi vágyát, hogy olyan épületeket tervezzen, melyek új értelmet adnak a „szentély” szónak feje tetejére állt világunkban. Brian Swimme kozmológus pedig elmesélte nekem, hogy véleménye szerint Campbell „a genomprojekt lélektani megfelelője… és minden gondolkodó embernek tudatosítania kell magában ezt a lélegzetelállító igazságot: immár valamennyi ősi benső kód a kezünkben van. A kérdés csak az, hogy mit kezdünk e felfoghatatlan hatalommal”. Az írországi Aran-szigeteken élő hajdani pap, név szerint Dara Malloy beszámolt róla, hogy Campbell műve adta meg neki a végső lökést a szüleitől örökül kapott kereszténység demitologizálásához, s egy korszerűbb és helyénvalóbb mitológia kidolgozásához és népszerűsítéséhez, mely az ősi kelta hagyományokon alapul. R. B. Morris dalszerző pedig azzal fordult hozzám a színpad mögött a Tennessee állambeli Knoxville-ben, hogy Campbell munkássága győzte meg róla, foggal-körömmel ragaszkodjon ifjúkora nagy mítoszaihoz – az Appalache-hegység népmeséitől James Ageeig –, és engedje ezeket termékenyen kibontakozni a saját szerzeményeiben. Nem utolsósorban pedig ott volt Kígyó Reuben, a winnebago indián törzs nagy tudású gyógyító embere, aki beszámolt róla, hogy Campbell könyveit és filmjeit számos amerikai őslakos iskolában használják oktatási segédeszközként a vének, hogy újraéleszthessék a nebulókban az indián mitológia iránti érdeklődést.

E végtelenül pozitív visszhang bizonyára hájjal kenegette volna Joseph Campbell ízig-vérig ír lelkét, ahogyan A hős útjának eme legújabb kiadása is, mely születésének századik évfordulóján látott napvilágot 2004-ben. Ha pedig igaz, hogy – amint John Donne mondta – „a halál csupáncsak felemelkedés egy gazdagabb könyvtárba”, akkor Joe Campbell hitem szerint örökkévaló gyönyörűségekben részeltetik, miközben a mítoszok végeérhetetlen könyvében tallóz.

PHIL COUSINEAU
SAN FRANCISCO
2003. MÁRCIUS

Campbell eleven lelkesültséggel ad elő diplomatákból álló hallgatóságának a Külszolgálati Intézetben (Foreign Service Institute) Washington, D.C.-ben, 1957

Phil Cousineau dokumentumfilmes a nyolcvanegy esztendős Joseph Campbell-lel a Nemzeti Művészeti Klubban New York Cityben, ahol Campbell 1985-ben átvehette az Irodalom Műveléséért arany érdemérmet

BEVEZETÉS

Joseph Campbell hosszas odisszeáját az ősi mítoszok tengerén legalább annyira nevezhetjük spirituális keresésnek, mint tudományos kutatásnak. Bámulatos munkássága, lenyűgöző írásai és fantasztikus utazásai révén, valamint ama sorsfordító találkozások során, melyekre a század legbefolyásosabb személyiségei közül oly sokkal sort kerített, Campbell figyelemre méltó párhuzamokat fedezett fel világunk mitológiai örökségében, és mindinkább megszilárdult ama meggyőződése, mely még fiatal diákként körvonalazódott benne – miszerint a természetben mély és alapvető egység uralkodik.

„Az igazság egy, bár a bölcsek sok névvel illetik” – idézte gyakran a védákat. Életének központi törekvésévé vált, hogy szintézist alkosson a történelem időtlen igazságaiból; élete legfőbb céljának tekintette, hogy áthidalja a tudomány és vallás, elme és test, Kelet és Nyugat között tátongó szakadékot a mítoszok örökkévaló kötelékeivel. „Merem remélni – írja Campbell Az ezerarcú hős előszavában –, hogy az összehasonlító magyarázat hozzájárulhat azokhoz a mai világban működő és talán nem teljesen kudarcra ítélt egységesítő törekvésekhez, amelyek nem valamiféle felekezeti vagy politikai hatalom nevében, hanem a kölcsönös emberi megértés érdekében munkálkodnak.”{3}

Campbell összehasonlító történeti szemléletmódja, mellyel a mitológiához, vallástudományhoz és irodalomhoz közelített, a konvencionális tudományos felfogástól eltérően a kulturális különbségek helyett a hasonlóságokra összpontosított. Meggyőződése volt, hogy szent történeteink és jelképeink közös motívumai és archetípusai felülemelkednek a kulturális megnyilvánulások különbözőségein. Ezenfelül hitte, hogy a mitológia olyan őseredeti képeinek az újraértelmezése, amilyen a hős, a halál és a feltámadás, a szűztől való születés és az ígéret földje – melyek úgymond a lélek egyetemes aspektusai, a vérünkben őrzött emlékek –, segíthet feltárnunk közös lélektani gyökereinket. Sőt, még azt is megmutathatja nekünk, mintegy alulnézetből, hogyan tekint önmagára a lélek.

„A mítoszok »Isten álarcai« – írja –, melyeket az emberek arra használtak a világ legkülönbözőbb tájain, hogy könnyebben magyarázhassák a létezés csodáit.” Amikor az embert lelke mélyéig megrázza a felismerés, hogy milyen időtlenül ősiek ezek a jelképek, s hogy mennyire átszövik történelmünket az első őskultúráktól modern társadalmunkig, nem csupán az egyén lelki életébe nyer bepillantást megvilágosodásszerű élességgel, de arra is rányílik a szeme, hogy az emberi lét egésze egy és ugyanazon spirituális talajban gyökerezik.

Tehát ahogyan Albert Einstein törekedett az egyesített mezőelmélet kidolgozására, melyekkel leírhatta volna a makrokozmosz energiaviszonyait, éppúgy szentelte magát Joseph Campbell az emberi lélek mikrokozmoszában rejlő éppoly tüneményes energiák egyesített elméletének, melyek megszemélyesített formáit „isteneknek” nevezzük. És amit a fizikusok „a valóság szöveteként” aposztrofálnak, azt Campbell „az ékkövek hálójának” hívta, a hindu mitológiából kölcsönzött ragyogó metaforával élve, mely szemléletesen jellemzi a saját munkásságát is, vagyis azt a módot, ahogyan a maga páratlan módján egybeszőtt mítoszt, vallást, tudományt és művészetet. Campbell végkövetkeztetésként megállapította, hogy tanítómesterei mindeme diszciplínákban lényegében ugyanazt az üzenetet tolmácsolták, miszerint létezik az archetipikus hajtóerők egy rendszere, mely egész történelme során ösztökélte az emberi szellemet. Ahogyan ő maga fogalmazott, „ez az egész egyetlen nagyszabású, harmonikus dal”.

Az a fajta tekintélyromboló hozzáállás, melyet tudósként, tanítóként és íróként a magáévá tett, lényegében rokon volt a „bal kéz útjával”, amely oly sok mítoszban felfedezhető: ezt nevezte a Kéna-upanisad „a borotvaél-keskenységű hídon való átkelésnek”; ezt hívják a buddhisták „a középső ösvény választásának”; a Grál keresői pedig ennek szellemében vették be magukat a sötét rengetegbe, „ahol nincs sem csapás, sem út”. Campbell az ösztöneire hallgatva a maga „taoista tudományát” követte a hagyományos egyetemi berkek szemhatárán messze túlra, a mitológia egy olyan spirituális és egyben pszichológiai felfogásáig, mely felöleli a szentek és sámánok által leírt, csak közvetlenül megtapasztalható transzcendens Valóságot. Ez a misztikusok szóhasználatával kozmikus tudatnak nevezett közvetlen észlelés pedig nem kevesebb, mint a személyes találkozás magukkal az istenekkel. A látszólagos káosz mélyén rejlő rend gyógyító látomása, az életigenlő Szépség megragadása a sötétség mélyén. Ha „az örökkévaló kiragadása a tűnő pillanatból az emberi lét egyik legnagyobb fortélya”, ahogyan Tennessee Williams fogalmazott, akkor azokból válnak az emberiség valódi tanítómesterei és spirituális vezetői, akik képesek megtapasztalni az örökkévalóságot a jelenből, Campbell kihívó perspektívájából.

Campbell tréfásan azt szokta mondogatni, hogy a hagyományoknak tudatosan fittyet hányó pályafutása jócskán csorbította tekintélyét tudóstársai körében. Ám közeli ismerősei számára nyilvánvaló volt, milyen büszke rá, hogy ő a maga útját járó „műkedvelő”, aki „a saját gyönyörűségére műveli a tudományt”, amint azt egyszer tulajdon mentoráról, Heinrich Zimmer indológusról mondotta. És ennyit igazán megengedhetett magának, hiszen lelkesedésével – sőt, mondhatni spirituális átszellemültségével – már pályája elején, a Sarah Lawrence-ben megnyerte magának a hallgatói szívét, és a későbbiekben is egész sor művész képzeletét ejtette rabul. Oly elragadtatással szólt „a mítoszok tündöklő szőtteséről”, hogy őt hallgatva vagy olvasva a gondolkodás kalanddá vált, az ismeretek bölcsességgé nemesedtek, és fény derült rá, hogy a mitológia igenis személyes jelentőséggel bír mindnyájunk számára. Hallgatósága szemében Campbell sokkal több volt holmi népszerűsítő előadónál, aki megpróbálja közérthetően előadni témáját – inkább afféle karizmatikus tanítómesternek érezték; olyan embernek, akit a franciák elegánsan csak animateurnek neveznek, vagyis olyasvalakinek, aki elevenen és szemléletesen taglal összetett témákat a nagyközönségnek, s ráadásul felkelti bennük a Vladimir Nabokov által frissonként emlegetett esztétikai borzongást, melyet az élet nagy igazságainak felismerésekor érzünk. Már maga ez az adottság is méltán emelte őt korunk legközkedveltebb tanítómesterei közé.

Ám Campbell maga több mint ötvenesztendei tanítás és húszegynéhány könyv megírása után továbbra is úgy érezte, ő nem tesz egyebet, mint az emberek kezébe adja „a kulcsot a múzsák birodalmához”, ama varázsos, szemmel láthatatlan tartományhoz, melyből a képzelet és ihlet erői alakítják sorsunkat. E szerepében Campbell afféle modern „misztagóg” volt, avatott úti kalauz az olyan ősi szövegek gyakorta kihüvelyezhetetlen misztériumaiban, amilyen a Beowulf, a Gilgames-eposz, a tibeti és egyiptomi halottaskönyv, az Iliász és az Odüsszeia, az Artúr-mondakör, az amerikai indián mítoszok, a hinduizmus, a buddhizmus és a kereszténység szövegei, valamint az olyan modern mítoszteremtők alkotásai, mint James Joyce, Thomas Mann és Pablo Picasso. Miközben e fenséges narratívákat és képeket tolmácsolta nekünk, arra is megtanított minket, „Hogyan olvassuk a mítoszokat” (ez volt Az ezerarcú hős eredeti címe), hogyan fejtsük meg jelképes, képletes értelmüket lélektelin és avatottan.

Ám a „metamorfózis” iránti érzékén, vagyis abbéli képességén túlmenően, hogy kihüvelyezze élet és halál eme sorsfordító talányait, Campbell tudományos berkekben példa nélkül álló találékonysággal elevenítette meg a klasszikusokat. A kutatómunka szigorú módszereit kiegészítendő leporolta a hermeneutika – avagy a lélekvezető Hermész szellemében fogant eredeti értelmezések – művészetét, és ötvözte azt egy vérbeli ír dalnok csillogó, mámoros ékesszólásával. És ekként valósággal új életet lehelt a régi mítoszokba, ahogyan Albert Camus szerint minden nemzedéknek tennie kellene. Így járt el az egyik kedvenc regéjével, nevezetesen a Parsifal-legendával kapcsolatban is, amikor az Artúr-mondakörről tartott szemináriumai végén kesztyűt dobott a hallgatóinak, mondván, el kell dönteniük végre, hogy az életüket a Grál keresésének szentelik, vagy az Átokföldjén akarnak bolyongani; hogy a tulajdon lelkük birodalmát kívánják-e vakmerően feltérképezni, vagy megülnek a babérjaikon, és a kisujjukat sem mozdítják – vagyis hogy végső soron hajlandók lesznek-e követni saját sürgető lelkesedésük vezércsillagát, s ők élik meg és alakítják a mítoszokat, vagy azok tehetetlen foglyaivá válnak.

És ekként újra felragyogott az átszellemült tudósok, az elragadtatott gondolkodók csillaga, melyről már azt hittük, hogy a tudományos racionalizmus korával végleg lehanyatlott. „Ne a kereséssel járó gyötrelmekre figyeljenek, hanem a kinyilatkoztatás mélységi mámorára” – intette gyakran a hallgatóságát, új értelmet adva a búvárkörökben használatos kifejezésnek. Eztán huncutul csillogó szemmel gyakran hozzáfűzte: „Az élet nem egy megoldandó probléma, inkább egy misztérium, ami arra vár, hogy megéljük.”

De vajon hogyan induljunk meg utunkon? Tehetünk egyebet, mint hogy tétlenül várjuk azt a bizonyos sorsfordító találkozást? Hogyan változtassunk mítoszoktól megfosztott korunkban azon az irányzaton, hogy mindenki menekül a misztériumoktól, miközben azt hajtogatja, hogy többé semmi sem szent. Hogyan különböztessük meg a koholtat a fennkölttől?

Joseph Campbell szabadalmazott válasza modern világunk kiábrándultságára a következő volt: Találj rá az életed valódi szenvedélyére, és tarts ki mellette rendíthetetlenül; indulj meg a járatlan úton! „Kövesd üdvös boldogságodat!” Amikor aztán részeltetsz a félreismerhetetlen „szemfelnyitó” élményben, tudni fogod, hogy immár a misztériumot éled.

Campbell ellenállhatatlan késztetése, hogy saját üdvös boldogságát követve behatoljon a lényegi tudás birodalmába, hogy megismerje a mítoszok, legendák, tündér- és népmesék, versek, irodalmi és művészeti alkotások álomvilágának rejtett harmóniáit, John Keats szavait idézi fel az emberben, aki azt mondta Shakespeare-ről, hogy „körbehajózta az emberi lelket”. Miközben Sigmund Freud és Carl Gustav Jung a mélylélektan tanulmányozásával megmentették lelkünket attól, hogy a 19. század spirituális materializmusának feledésébe süllyedjen, Campbell – valamint egész seregnyi más modern vallástörténész és antropológus, köztük Mircea Eliade és Claude Lévi-Strauss – új életet lehelt haláltusájukat vívó mítoszainkba, és visszaállította őket méltó helyükre a lélek történeteinek és jelképeinek ősi honában. Ezek az emberek magányosan és együtt „álmodták tovább a mítoszt”, ahogyan Jung fogalmazott, újraszőve a történetek hajdanvolt hálóját.

Campbellt munkássága óhatatlanul elvezette az örökkévaló bölcselethez. A hindu panditok, kínai bölcsek, szúfi és keresztény misztikusok műveiben, valamint egyes költők és filozófusok alkotásaiban – mint például Walt Whitman és Aldous Huxley – újra meg újra rábukkant ugyanarra a motívumra, miszerint az emberi lélek legmélyén az isteni Valóság tükre rejlik. Amiképpen fent, úgy alant. Tat tvam aszi: „Te vagy Az!” Isten országa bennünk vagyon itt és most, a jelen pillanatában. E misztikus dimenzió tudatosítása pedig, amelyben az én benső lényegét hirtelen egynek érezzük a természet végső erőivel, egyidejűleg az emberi élet legfőbb titka és sorsfordító utazása. „Te magad vagy az a misztérium, melynek megfejtésén fáradozol” – vonta le végkövetkeztetését Campbell.

Meggyőződése volt, hogy ez a spirituális szemléletmód nem csupán időtlen, de egyetemes is. Éppolyan mély tisztelettel viseltetett az ősi korok sámánjainak és bölcseinek hagyományos bölcsessége iránt, mint amilyennel a kortárs művészek és tudósok teremtő látomásaihoz viszonyult. Ebből következően viszont az örökkévaló bölcselet számos másik képviselőjéhez hasonlóan meglehetősen türelmetlenül, sőt lekicsinylően tekintett minden olyan egyéni vagy úgynevezett kiválasztottak által kidolgozott mitológiára, ami kirekesztett másokat az isteni kinyilatkoztatás élményéből, vagy azt hirdette, hogy kizárólagos birtokában van a Campbell meggyőződése szerint valamennyiünk közös kincsét képező alapvető igazságoknak és szent vezérelveknek. „Minden ember kiválasztott” – állította váltig. Az istenségek pedig csupán metaforái, álarcai annak a végső misztériumnak, a világmindenség transzcendens energiaforrásának, melyből egyúttal kivétel nélkül mindnyájunk élete is fakad.

Ennek fényében Campbell felismerte – miután hosszú éveken át faggatták a végső válaszokkal kapcsolatban –, hogy „amikor valaki azt hajtogatja, hogy az élet értelmét kutatja, valójában inkább a mélyebb megtapasztalását vágyik átélni”.

Metafizikus hajlandóságú mítoszkutatóként, a látszat mögött rejlő valóság tudós fürkészőjeként Campbell egész életét annak szentelte, hogy kiderítse, miként szondázhatná e feneketlen mélységeket – ami maga a lélek utazása. A lélek birodalmának térképén pedig a belső, avagy alvilág domborzatát tüntette fel, számos veszedelmes vidékkel, melyeken csak az acélos szívű vándor kelhet át, a tétova soha. Ha egyszer a mítoszok megszökhetnek e birodalomból, ahogyan az álmok törnek elő a pszichéből, akkor megmutathatják nekünk az odavezető utat. Hiszen ahol ki lehet jutni e benső birodalomból, ott bevezető út is nyílik. E felfedező expedíció túlmutat a hit és vallás megszokott keretein, és egyenesen a rejtély szívébe vezet: a sors ösvénye, az egyéniség kerékvágása, a tudat kikovácsolásának rendszere ez, mely az eredendő megtapasztaláshoz vezet; röviden a hős útja:

A hős a hétköznapi világból a természetfeletti csodák világába merészkedik; ott mesebeli erőkkel találja szemben magát, és döntő győzelmet arat; visszatér a rejtélyes kalandról, de olyan erő birtokába kerül, amellyel áldást hoz embertársaira.

Ezen a „monomítoszon” alapul Joseph Campbellnek az egységes mitológiába vetett szilárd hite. Ez az alapmítosz a legendák griffmadarához és a középkori bestiáriumok szárnyas oroszlánjához hasonlóan afféle hibrid, mely fokozatosan, elemről elemre öltött alakot a Campbell saját mestereitől – Jung, Mann, Joyce, Zimmer, Underhill, Coomaraswamy és Ortega y Gasset, utóbbi írta egy lenyűgöző bekezdésében, hogy „a hősiesség nem más, mint az akarat, hogy önmagunk legyünk” – kölcsönzött kulcsmotívumok leleményes egybegyúrásával.

A monomítosz lényegében egy „metamítosz”, lélektörténetünk egységének bölcseleti olvasata, a minden történet hátterében ott rejlő Történet. Az ősi japán koant átfogalmazva a monomítosznál egy tenyér is elég a tapshoz: ez a sztori az ember egyetemes törekvését testesíti meg, hogy átalakítsa önmagát. A hőst a bátorság hajtja előre útján, hogy kifürkéssze a mélységeket; a teremtő újjászületés képzete; a bensőnkben végbemenő változás örök körforgása; az a hátborzongató felfedezés, miszerint a kereső maga a misztérium, melyről le akarja rántani e leplet. A hős útja az a jelkép, mely a szó szoros értelmében összekapcsol két távoli eszmét, éspedig eleink spirituális kutatását napjaink identitáskeresésével; végső soron „mindig ugyanezzel az ezer formában előbukkanó, mégis bámulatosan állandó történettel találkozunk”.

Joseph Campbell élete átívelte a Buffalo Billt a Csillagok háborújától elválasztó esztendőket; munkássága pedig Apollótól, a görög istentől az Apollo űrhajóig egész világkorszakokat felölelt. Valóban ezerarcú történet volt az övé. Stuart Brown álma pedig, hogy dokumentálja ezt a próteuszi életművet, maga is felér egy látomáskereső zarándoklattal.

Campbell hosszú éveken át mindig visszariadt a filmes stáboktól, és igyekezett szertefoszlatni a személye köré szövődő hírességkultuszt, emlékeztetvén az embereket, hogy „itt nem én vagyok a lényeg, hanem a mítoszok”. Az életrajzírók fürkész pillantását is mindenkor iparkodott elterelni magáról, mondván, hogy „egész életemben gondosan próbáltam elkerülni az ilyesfajta nyilvánosságot”. Amikor oly szemléletesen ecsetelte, miként nevezte magát Odüsszeusz „Senkisének” a küklopsz előtt Homérosz klasszikus eposzában, éppannyira a személyes énképének egyik elemét villantotta fel, mint amikor a Grál kereséséről vagy a Finnegan ébredésének álomjeleneteiről beszélt. Egynéhány mélyinterjútól eltekintve Campbell ösztönösen azt az elvet követte, amelyre Rainer Maria Rilke is hivatkozott az alkotó ember életével kapcsolatban: „A valódi művészet a névtelen énből fakad.”

Mindazonáltal a filmünk leforgatásának három esztendeje alatt a könyvtárak polcain lelt szórványos interjúkban, illetve vele folytatott személyes beszélgetéseink során Campbell hébe-hóba arról is szót ejtett, milyen eseményekkel azonosítja tulajdon labirintusszerűen kanyargó életpályáján a hős útjának egyes állomásait: a kalandra hívást, a tanítómesterek és szövetségesek megjelenését, a találkozást a küszöb őrzőivel, a sötét erdőt, és az adomány megosztását a közösséggel.

Mihelyt megszületett a stáb döntése, hogy az Esalenben leforgatott eredeti anyagot a Campbell-lel készített személyes interjúkkal is ki kellene egészíteni, melyeket honolului otthonában vennénk fel, a többiek engem választottak ki a feladatra, hogy Joe elé terjesszem az elgondolást, és egyben biztosítsam róla, hogy mivel a film alapeszméit sikeresen szalagra rögzítettük, csak össze kell kapcsolnunk őket egységes egésszé. Úgy véljük, magyaráztam neki, hogy a dokumentumfilm drámai szerkezetét erősítené és az egészet még hitelesebbé tenné, ha az ő személyes tanulási folyamatának mibenlétét és állomásait is dokumentálhatnánk. Hogyan bukkant rá vajon a témákra, melyek munkássága alappilléreivé váltak? Milyen megfontolásból kapcsolta össze a navahó mitológiát a hinduval? És mikor kötötte össze először gondolatban a kelták alkonyati mítoszait Joyce éjvilági regényeivel?

A hős útja csak akkor vált az Ariadné-fonallá, ami segített kikecmeregnünk a temérdek leforgatott anyag útvesztőjéből, miután végre bevettük magunkat a vágószobába. Az interjúk és beszélgetések gyakorta szédítő szövevényességgel kanyarogtak – ide-oda ugrálva az upanisadoktól Kantig, a gnosztikus evangéliumoktól Black Elkig (Fekete Jávorszarvas) –, ám végre kezünkben volt a clew{4}, Campbell külön bejáratú útmutatója az önmaga emelte labirintusban, mely rámutatott, milyen jelentőséggel bír a munkássága a saját személyes életében, s ez egyszeriben megvilágította gyakorta obskúrus képzettársításait.

A szinkronicitás egész életét beragyogó pillanatai („És ekkor az egész világ feltárult!”) csak megerősítették mélységes meggyőződését, miszerint az ember lelkivilágának feltérképezése az a fénysugár, amely az embert előrefelé vezérli a helyes úton. Mint felfedeztük, Campbell újra meg újra visszatekintett múltjára Schopenhauer módján, aki kijelentette, hogy a helyesen élt élet utólagosan számba véve egy jól megírt regényre hasonlít. Első találkozását benső barátaival – közéjük tartozott Dzsiddu Krisnamúrti, John Steinbeck, Ed Ricketts, Alan Watts és mindenekelőtt a felesége, Jean Erdman – inkább epifániaként vagy sorsdöntő fejezetként jellemezte, semmint puszta anekdotaként. Ami pedig az alkotó művészekre gyakorolt roppant erőteljes hatását illeti, Joe mélységes hálájának adott hangot, hogy ilyen epilógus íródott munkásságának történetéhez.

Stuart Brown nyolcévi munkájának gyümölcsét, melybe szívét-lelkét beleadta, vagyis A hős útja: Joseph Campbell világa című filmet a Modern Művészetek Múzeumában mutatták be New Yorkban 1987 februárjában. Hét hónapra rá Joseph Campbell csendesen jobblétre szenderült honolului otthonában. Nyolcvanhárom éves volt. Nagyjából tíz év telt el attól fogva, hogy Brownban megfogant az ötlet, miszerint népszerűsíti Campbellt egy olyan időszakban, amikor vajmi kevés ember volt kíváncsi a mitológiára, addig, míg végre bemutathattuk a filmünket, s ez idő alatt elképesztő fordulat következett be. Campbell hírneve a magasba szárnyalt; volt hallgatóitól és elszánt olvasóközönségétől a tömegkultúrába is utat talált. Közéleti személyiségek egész sora fejezte ki, milyen sokkal tartoznak Campbellnek, és mennyire csodálják – közéjük tartozott a filmes George Lucas és George Miller, a szobrász Isamu Noguchi, David Byrne rocksztár és a Grateful Dead zenekar, valamint számos költő, pszichológus, pap, sőt komikus.

A rákövetkező nyáron a PBS csatornán bemutatták A hős útját és Bill Moyers Joseph Campbell-lel készített interjúsorozatát a The Power of Myth-t (A mítosz hatalma). Az ezt követően elharapózó „Campbell-mánia” mindenkit meglepetésként ért. Ki hitte volna, hogy az amerikai nagyközönség valaha lázas érdeklődéssel fogja kísérni, amint egy bölcsésztudós és egy újságíró hét órán keresztül a vallásról diskurál egymással? Mindazonáltal Campbell könyv- és videókazetta-eladásai az egekbe szárnyaltak, és vitacsoportok alakultak tantermekben, terapeuták rendelőiben, templomok alagsorában, zenközpontokban és hollywoodi tárgyalótermekben egyaránt.

És ez az érdeklődés jócskán túlmutatott a megszokott elitista vitákon a diffúzió és a párhuzamos fejlődés elméleteinek hívei között, vagy épp a mitikus Trója és Camelot iránti regényes lelkesedésen. Valójában az történt, hogy az egész országot megdelejezte egy szenvedélyes mesemondó, aki tagbaszakadt atlétából és muzsikusból vedlett át filozófussá és íróvá – és még inkább e különleges egyéniség egyetemes humanizmusának és világi spiritualitásának izgalmas elegye. Campbell szavait, melyek egy csapásra mindenki által használható kulcsot adtak a festészet, irodalom és a vallás birodalmának eddig zárt kapujához, valósággal a szférák zenéje festette alá – s ami még fontosabb, végre akadt egy ember, aki kimondta, hogy „a mítoszoknak igenis közük van a hétköznapi életünkhöz”.

E mélységes szkepticizmussal és szorongással átitatott korban végre előállt valaki, aki kerek perec kijelentette, hogy „olyasmire bukkantunk, ami felvillanyoz és feleszméltet minket, és csordultig tölti a szívünket”. Igazság szerint a nagyközönség Joseph Campbell személyében rátalált arra, akit W. B. Yeats „a vén sas szellemének” nevezett: a bölcs öregemberre, vagyis a legritkább archetípusra az örök ifjúság földjén.

Campbell üzenete, miszerint a mítoszok igenis fontosak, egyszerre megelevenítette a régóta szunnyadó kulturális vitát a spirituális és esztétikai életről. 1986 telén egy emlékezetes San Franciscó-i konferencián, mely a From Ritual to Rapture (A rítustól a mámorig) címet viselte, és amelynek rangos meghívott előadói közé tartozott maga Joseph Campbell, valamint John Perry pszichiáter és a Grateful Dead együttes, Jerry Garcia valóságos tapsvihart támasztott, amikor bevallotta az öreg mítoszkutatónak, hogy ő személy szerint szoros hasonlóságokat vél felfedezni az ősi misztériumünnepek és a rockkoncertek között. „Ők maguk sem tudták, miről beszélnek, ahogyan mi sem tudjuk igazán, mégis azt hisszük, hogy ugyanazt akarjuk mondani.”

Túlzás volna azt állítani, hogy máról holnapra mindenki megértette a mítoszok mibenlétét, ám tény és való, hogy „a közös nyelvről szőtt régi álom” újjáéledt.

Miután a közszolgálati televízió bemutatta, jómagam körbehordoztam A hős útját az egész országban és Európában, és egy egész sor filmszínházban, egyetemi előadóteremben és filmfesztiválon vetítettem le. A közönség általában szokatlanul sokáig maradt a vetítések után, és a kérdések valóságos áradatát zúdította rám. Amikor pedig a Myth and Movies (Mítosz és film) szemináriumaimon kezdtem válogatott „szemelvényeket” mutogatni a hallgatóimnak (vagyis olyan részeket a sok-sok órányi leforgatott filmből, melyek nem élték túl a végső vágást), és végighallgattam a diákjaim rendkívül lelkes visszajelzéseit, szívmelengetően világossá vált számomra, hogy az értékes anyag valóságos kincsesháza van a birtokunkban. Puhatolózni kezdtem dr. Brownnál, hogy megmenthessem a többórányi kivágott anyagot a feledéstől, mely holmi poros alagsorban várt volna rá, és könyvformába dolgozhassam át, kielégítve a nagyközönség felkorbácsolódó érdeklődését. Dr. Brown nagylelkűen nem csupán a leforgatott anyaghoz biztosított számomra hozzáférést, de többórányi videószalagra vett előadást is a rendelkezésemre bocsátott, és maga is lelkesen buzdított, hogy állítsak össze egy kísérőkötetet a filmhez. Ezért őszintén hálás vagyok neki.

Azért is vetettem bele magam oly buzgón az eredeti szövegkönyvekbe, mert furdalt a kíváncsiság, miként silabizálhatnám ki a csapongó beszélgetések, interjúk és előadások csaknem ezerötszáz oldalnyi hieroglifájából, hogy milyen kapcsolat volt valójában Campbell szakmai fejlődése és személyes utazása között. Miként egyeztette össze ő maga életigenlő filozófiájával azt a tényt, hogy ilyen elképesztő ismeretanyagot halmozott fel az emberi lét legsötétebb rejtelmeiről? A labirintus szívében egy látszólagos paradoxon ütötte fel Minótaurosz-fejét: Ha a régi istenek valóban halottak, a hagyományos mítoszok pedig idejétmúltak, ahogyan Campbell állította, akkor mi értelme tanulmányozni őket, és főként köteteken át lelkendezni róluk?

Csak remélni tudom, hogy a beszélgetések, interjúk, előadások és könyvszemelvények áradata híven idézi meg Campbell megrendítő válaszát, miszerint jelenleg abban a korszakban élünk, amit az ógörögök „az istenek átváltozásának” neveztek. Az új istenek képmásai, korunk kreatív mítoszai és a globalizáció látomása nem „valahol odakint” a világban születnek meg, hanem a feleszmélt emberi szív legmélyebb, mítoszteremtő zugaiban. Ott rejlenek az örök igazságokat kifejező metaforák modern korunk igényei szerint átfogalmazva; és itt lelhetjük fel a bátorságot, hogy „részvétteljes derűvel telve evickéljünk át a világ tengernyi bánatán”. Campbell maga is a megerősítés és együttérzés e halhatatlan vezérelvéből – melyet egyébként Buddha tanításai között talált – merítette a kurázsit, hogy kitartson meggyőződése mellett. Márpedig hitem szerint ettől igazán értékes az öröksége.

A szövegkönyveket olyan sorrendben kapcsoltam össze egyetlen kötetté, ahogyan sorra feldolgoztam az írott anyagokat, éspedig először az eredeti leforgatott anyagot az Esalen Intézetben, majd a Nemzeti Művészeti Klub irattárában, végezetül pedig Campbell honolului otthonában. Abban a kiváltságban volt továbbá részem, hogy tetszés szerint válogathattam szemelvényeket a The Perennial Philosophy (Az örökkévaló bölcselet), a James Joyce and Thomas Mann (James Joyce és Thomas Mann), illetve a Psyche and Symbol (Psziché és szimbólum) című előadások videófelvételeiből, melyeket dr. Brown Joe Campbell utolsó hivatalos előadókörútján, 1982-ben és 1983-ban oly dicséretes előrelátással rögzített, valamint abból a panelbeszélgetésből, melyet A hős útja nyugati parti premierjét követően bonyolítottak le a Los Angeles-i Rendezők Céhében 1987-ben.

Persze ahhoz, hogy sikerüljön rekonstruálni Campbell személyiségének és tudományos munkásságának párhuzamos fejlődését, tetemes szerkesztői munka szükségeltetett. Ahol pedig kénytelen voltam kiegészítéseket eszközölni – például a filmre vett anyag ama elkerülhetetlen, mégis oly bosszantó hézagaiban, amikor elmegy a hang, vagy a szereplők mind egyszerre beszélnek – a saját jegyzeteimre hagyatkozhattam, melyeket Campbell szemináriumain, műhelyfoglalkozásain és magánjellegű beszélgetéseink során készítettem. Miközben igyekeztem Campbell elejtett megjegyzéseire hagyatkozni, melyeket a forgatás során mindvégig feljegyeztem, a történet szép lassan, fejezetről fejezetre kikerekedett – ahogyan hajdan Joe számára is. Persze bizonyos vagyok benne, hogy ezt a jelenlegit újabb feldolgozások és értelmezések fogják követni, melyek talán átfogóbbak és kevésbé sematikusak lesznek, ám ezeknek az interjúknak az értéke akkor is vitathatatlan, hiszen maga a mesemondó pergeti bennük a történetek fonalát a kandalló tüzénél. Campbell utolsó ragyogó gondolata talán az volt, hogy mindnyájunknak önmagunkkal kell dűlőre jutnunk, egyfajta „önszintézist” kell alkotnunk – éleslátó megfogalmazása ez a feladatnak, mely napjainkban előttünk áll.

Egyik utolsó találkozásomra Joe Campbell-lel 1987 tavaszutóján a San Franciscó-i Clift Hotel Vörösfenyő társalgójában került sor. Aznap éjjel, miközben belemelegedtünk a bölcsészek között szokványos „végeláthatatlan eszmecserék” egyikébe – melyek során az ember válogatás nélkül idézi meg a múlt és a jelen nagy szellemeit –, különös élvezettel taglaltuk egyik kedvenc témánkat: Joyce párizsi éveit, s az író keserédes kapcsolatát a várossal.

Egy utolsó üveg Glenlivet mellett előadtam neki az egyik kedvenc személyes sztorimat. Néhány évvel korábban épp motorkerékpáron kóboroltam az országban, amikor – miként a kósza vándor Az Ezeregyéjszaka meséiben a sötét erdőben bolyongva fagyökerek közé rejtett aranyrögbe botlik – hátborzongató élményben volt részem, melynek hatására egyszeriben úgy éreztem, hogy a hős útjának kellős közepén járok.

Az arizonai Tombstone Boothill-temetőjében ért a megvilágosító felismerés, egy málladozó sírkőnél, mely alatt holmi kivénhedt pisztolyhős aludta örök álmát. A sírfelirat ugyanis így hangzott: „Legyél, aki vagy, mer’ ha az akarsz lenni, aki nem vagy, akkor sose’ leszel az, aki igazábul vagy.”

Máig hallom Joe öblös, bódhiszattvához méltó hahotáját, és összekoccanó poharaink hangját, mely elnyomta a késő éjjel halkan játszó dzsessz-zongorista muzsikáját a régi, vörösfenyő-lambériás teremben.

„Erről van szó! – kiáltott fel Joe, szemében azzal az örök rácsodálkozó kifejezéssel. – Ez a lényege az egésznek: az utazás misztériuma. Hát ez a sztori megfizethetetlen!”

Hogy is írták azon a sírkövön? „Legyél, aki vagy…”

PHIL COUSINEAU

1949-es megjelenése óta Az ezerarcú hős olvasók millióira hatott azáltal, hogy egyesítette a modern pszichológia meglátásait Joseph Campbell forradalmian új összehasonlító mitológiájával. Campbell felvázolja a hős utazását, a kaland és az átalakulás univerzális motívumát, amely gyakorlatilag a világ összes mitikus hagyományát átszövi. Ezek a mitikus történetek az élet nagy kérdéseiről elsöprő erővel, archaikus képekkel, archetípusokkal és egységes szimbólumokkal közvetítik a halandó emberek számára a létezés igazságát és összefüggéseit.

{1} Ezek a filmre vett előadások a Mythos (Mítosz) című videósorozatban tekinthetők meg.

{2} Veranda, fedett terasz – A ford.

{3} Az ezerarcú hősből származó idézeteket a könyvben végig Varjasi Farkas Csaba fordításában közöljük – A szerk.

{4} Ariadné fonalgombolyaga, mellyel Thészeusz meglelte a kiutat a labirintusból; ez az angol clue [nyomravezető jel] szó eredete.