Borítószöveg

Elveszíthetjük-e az emlékét annak, ami egykor a szívünk része volt?

Két cselszövő, egy lány és egy mindhalálig tartó harc a boldogságért.

Evangeline Fox a Fenséges Északon révbe ért: hozzáment a jóképű herceghez, egy fantasztikus kastélyban lakik, minden álma teljesült.Boldogan él.

Tényleg boldogan él?

Evangeline nem is sejti, milyen pusztító árat fizetett ezért a tündérmeséért. Nem tudja, mit veszített, a férje pedig minden erejével és hatalmával azon van, hogy soha ne is tudja meg. Ennek érdekében először is meg kell ölnie a Szívek Hercegét.

És amikor Jacks felbukkan, a szálak még jobb összekuszálódnak...

Vér, átok, összetört és ellopott szívek – a VOLT EGYSZER EGY ÖSSZETÖRT SZÍV-trilógia lélegzetvisszafojtva várt befejezésében kegyetlen próbát kell kiállnia hőseinknek az igaz szerelemért

Fordította Sepsi László

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephanie Garber: A Curse for True Love

Flatiron Books, New York, 2023

Copyright © 2023 by Stephanie Garber

Hungarian translation © Sepsi László, 2024

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2024

Térkép © Virginia Allyn

Borítóterv © Erin Schappell

Borítófotók © Shutterstock

ISBN 978-963-599-550-9

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

Szerkesztette Horváth Annamária

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a mű kitalált történet. A regény összes szereplője,
minden szervezet és esemény a szerző fantáziájának szüleménye,
illetve a fikció részeként jelennek meg.

Mindenkinek, aki valaha reménykedett
egy második esélyben

1

Evangeline

EVANGELINE FOX mindig is hitt abban, hogy egy napon egy tündérmesében találja magát. Kislány korában akárhányszor különleges szállítmány érkezett az édesapja régiségboltjába, ő azonnal a ládákhoz szaladt. Szemügyre vette a holmikat, és azt kérdezte magától: lehet, hogy ez az? Lehet, hogy ez a tárgy fogja átjuttatni egy mesevilágba?

Egyszer érkezett egy hatalmas láda, benne csupán egy kilincsgombbal. A kilincsgomb smaragdzöld színben pompázott, és varázslatosan csillogott rajta a fény. Evangeline meg volt győződve róla, hogy ha felszereli az ajtóra, az egy másik világba nyílik majd, és ezzel kezdetét veszi a tündérmeséje.

Ám a kilincsgomb sajnálatos módon nem nyitott semmilyen rendkívüli ajtót. Viszont Evangeline nem adta fel a reményt, hogy egy napon máshol találja magát.

A remény, a képzelet és a hit Evangeline számára mindig olyan volt, mint a levegővétel. És mégis nehezen kapott levegőt, amikor máshol találta magát, egy jóképű fiatalember karjában, aki azt állította magáról, hogy a férje.

A férje. A szótól forogni kezdett vele a világ. Hogyan? Hogyan? Hogyan? Túlságosan elragadták az érzelmek, hogy egyszavasnál összetettebb kérdést tegyen fel. Sőt, még ezt sem sikerült hangosan kimondania.

Ha a férfi nem öleli olyan szorosan, Evangeline talán visszarogy a padlóra, nehéz volt egyszerre ennyi mindent feldolgozni, egyszersmind ennyi mindent elveszíteni.

Az egyik utolsó dolog, amire emlékezett, hogy az otthonukban ül a haldokló édesapja mellett. Ám az emlék határai bizonytalanul elmosódtak. Mintha a halál egy megfakult arckép része lett volna, amely éppenséggel nem megfakult, hanem bizonyos részeit könyörtelenül kitörölték. Evangeline nem emlékezett tisztán az apja halála előtti hónapokra és semmire, ami utána történt. Még azt sem tudta felidézni, hogyan kapta el a végzetes lázat.

Csak annyit tudott, hogy az édesanyjához hasonlóan az apja is meghalt – és ez már jóval ezelőtt történt.

– Megértem, hogy ijesztő. Biztosan egyedül érzed magad, de nem vagy egyedül, Evangeline. – Az idegen, aki az állítása szerint a férje, még szorosabban magához húzta.

Magas volt, olyan magas, hogy Evangeline kicsinek érezte magát mellette, miközben a férfi olyan erővel ölelte, hogy érezte a remegését. A lány gyanította, hogy nem fél annyira, mint ő, de egyértelműen nem volt olyan magabiztos, mint amilyennek mutatta magát.

– Itt vagyok neked… és bármit megtennék érted.

– De én nem emlékszem rád – felelte Evangeline, és tétován kibontakozott az ölelésből. Az egész annyira nyomasztó volt. Főleg a férje.

Mély ránc tűnt fel az idegen két szemöldöke között, ahogy Evangeline elhúzódott tőle, de türelmes, halk és megnyugtató hangon válaszolt neki:

– A nevem Apollo Acadian.

Evangeline továbbra is csak várta, hogy fellobbanjon benne a felismerés lángja vagy legalább egy apró szikrája. Szüksége volt valami ismerősre, valamire, amibe kapaszkodhat, és Apollo úgy nézett rá, mint aki azt szeretné, ha ő lenne ez a valami. Soha senki nem nézett még rá ilyen elszántan.

A tündérmesék hősei jutottak róla eszébe. Széles váll, markáns állkapocs, sötét, szikrázó szempár és jómódról árulkodó ruházat, amely kincsek, ládák és paloták képét idézi fel. Magas nyakú, sötétvörös kabátot viselt, drága aranyszínű hímzéssel a kézelőn és a vállrészen. Alatta valamiféle zekét – legalábbis Evangeline úgy vélte, így nevezik. A férfiak otthon Valendában máshogy öltözködtek.

De Evangeline egyértelműen nem otthon volt. A gondolatra újabb hullámban tört rá a pánik, amitől hadarni kezdett.

– Hogy kerültem ide? Hogyan ismerkedtünk meg? Miért nem emlékszem rád?

– Az emlékeidet ellopták, valaki el akart választani minket egymástól. – Valami villant a barna szempárban, de Evangeline nem tudta eldönteni, hogy harag vagy fájdalom.

Azt kívánta, bárcsak emlékezne rá. De minél jobban erőlködött, annál rosszabbul érezte magát. Fájt a feje, és a mellkasában űr tátongott, mintha nem csak az emlékeit veszítette volna el. Egy pillanatra olyan mélységes, könyörtelen erővel tört rá a szenvedés, hogy a szívéhez kapott, félig-meddig arra számítva, hogy egy lyukat talál a helyén. De nem talált sebet. A szíve még mindig a helyén volt: érezte, ahogy ver. Ám egy kétségbeejtő pillanatra felötlött benne, hogy nem lenne szabad vernie, a szívének is darabokban kellene lennie, mint amilyen összetörtnek ő érzi magát.

Ekkor egy gondolat tört fel a mélyből, bár inkább csak gondolatfoszlány.

Valami fontosat kell elmondania valakinek.

Nem emlékezett rá, mit, de úgy érezte, az egész világ sorsa múlik ezen az egyetlen dolgon, amit tovább kell adnia. A puszta gondolattól szaporábban vert a szíve. Próbálta felidézni, mi ez a valami, és kinek kell elmondania – lehet, hogy ennek az Apollo nevű valakinek?

Lehet, hogy ezért lopták el az emlékeit?

– Miért akarnak minket elválasztani egymástól? – kérdezte Evangeline.

Szívesen nekiszegezett volna további kérdéseket is. Megkérdezte volna még egyszer, hogyan ismerkedtek meg, és mióta házasok, de Apollo ekkor már láthatóan ideges volt.

Lopva elnézett Evangeline válla felett, majd halkan azt felelte:

– Ez bonyolult.

A lány követte a tekintetét a különös faajtóra a férfi háta mögött. Az ajtó mindkét oldalán egy-egy kőből faragott harcos angyal magasodott, bár sokkal élethűbbnek tűntek, mint az a faragványoktól elvárható. Széttárt szárnyukat rászáradt vércseppek mocskolták. A látványuktól megint elszorult a mellkasa, mintha a teste még mindig emlékezne valamire, amit az elméje elfelejtett.

– Tudod, mi történt itt? – kérdezte a lány.

Egy töredékmásodpercre mintha bűntudat árnyékolta volna Apollo tekintetét, bár lehetett szomorúság is.

– Megígérem, hogy válaszolok minden kérdésedre. De most ki kell jutnunk innen. El kell mennünk, mielőtt visszajön.

– Kicsoda?

– A gazember, aki elvette az emlékeidet. – Apollo határozott mozdulattal Evangeline keze után nyúlt, majd szaporán kivezette a harcos angyalok által őrzött ajtón.

A szemcsés késő délelőtti napfény megvilágította az itt-ott már elrongyolódott szalagokkal összekötött kéziratokkal teli polcokat. Úgy tűnt, egy ősrégi könyvtárban járnak, bár minél mélyebbre hatoltak benne, a könyvek annál újabbnak tűntek.

A poros kőpadló csillogó márványban folytatódott, a mennyezet magasabb lett, a fény élesebb, a kéziratokat bőrkötéses könyvek váltották fel. Evangeline megint igyekezett valami ismerőset találni a késő délelőtti derengésben. Valamit, amitől visszatérnek az emlékei. A feje mostanra jobban kitisztult, de semmi sem lett ismerős.

Tényleg valahol máshol járt, és úgy tűnik, olyan sok időt töltött itt, hogy megismerkedett hősökkel és gonosztevőkkel, majd belekeveredett a harcaikba.

– Ki az? – kérdezte. – Ki lopta el az emlékeimet?

Apollo lassított. Aztán gyorsabb léptekre váltott.

– Megígérem, hogy elmondok mindent, de előbb ki kell jutnunk innen…

– Jaj nekem! – kiáltott fel valaki.

Evangeline megfordult, és egy fehér köpenyes nőt pillantott meg a könyvespolcok között. A nő – Evangeline könyvtárosfélének gondolta – a szájához kapta a kezét, és rámeredt. Ámulat ült ki az arcára, tágra nyílt szemét határozottan Apollóra szegezte.

Egy másik könyvtáros rontott be a folyosóra. Ő felsikoltott Apollo láttán, majd azonnal elájult, elejtve egy halom könyvet. Az első könyvtáros felkiáltott.

– Csoda történt!

Még több tudós és könyvtáros lépett elő, és mind hasonlókat kiabáltak.

Ahogy köréjük sereglettek, Evangeline Apollóhoz húzódott. Előbb a könyvtárosok, majd a szolgálók és az udvaroncok gyűltek köréjük. Végül berontottak a széles mellkasukon fényes páncélt viselő őrök, akiket kétségkívül a lárma csalt ide.

A terem legalább négy emelet magas volt, de hirtelen kicsinek és fullasztónak tűnt, ahogy egyre több ismeretlen közelített feléjük.

– Visszatért…

– Életben van…

– Csoda történt! – hajtogatták áhítatosan, miközben könnyek csordultak le az arcukon.

Evangeline nem értette, mi történik. Úgy érezte, mintha olyasminek lenne a szemtanúja, ami általában templomokban szokott zajlani. Lehetséges, hogy egy szenthez ment feleségül?

Ahogy felnézett Apollóra, próbálta felidézni a családnevét. Acadian, így mutatkozott be. Egyetlen történetre sem emlékezett Apollo Acadianról, pedig nyilván léteztek ilyenek. Amikor először meglátta, valamiféle hősnek hitte, de a tömeg úgy nézett rá, mintha még annál is több lenne.

– Ki vagy te? – suttogta Evangeline.

Apollo a szájához emelte a lány kezét, és megcsókolta a kézfejét, amitől Evangeline libabőrös lett.

– Aki nem fogja hagyni, hogy ezután bárki bántson téged.

Néhányan a közelben felsóhajtottak a szavai hallatán.

Apollo az ámuldozó tömeg felé emelte a szabad kezét egy olyan gesztussal, amely minden nyelven azt jelentette: csendet!

Az összegyűltek azonnal elhallgattak. Egyesek még térdre is ereszkedtek.

Hihetetlen látvány volt, ahogy ennyi ember ilyen gyorsan elcsendesedik – mintha még levegőt sem vettek volna, miközben Apollo hangja zengett a fejük felett.

– Úgy látom, néhányan közületek nehezen hisznek a szemüknek. De amit láttok, az a valóság. Életben vagyok. Amikor elhagyjátok ezt a termet, mondjátok el mindenkinek, hogy láttátok, hogy Apollo herceg meghal, majd a poklot is megjárva visszatér közétek.

Herceg. Evangeline-nek alig volt ideje feldolgozni, mit jelent ez a szó, és mivel jár – mert amint megszólalt, Apollo elengedte a kezét, és gyorsan levette a bársonyzekéjét, majd a vászoningét.

Az összegyűltek közül többen levegőért kaptak, Evangeline-nel együtt.

Apollo mellkasa csupasz volt, és izmos, a szíve feletti látványos tetoválás pedig egy két kardból álló szívet formált, egy névvel a közepén: Evangeline.

Eddig a pillanatig minden egy kicsit olyan volt, akár egy lázálom, amelyből Evangeline bármikor felébredhet. Ám a szavakkal ellentétben a neve Apollo mellkasán visszavonhatatlannak tűnt. Ez a férfi nem idegen volt. Elég közelről ismerte ahhoz, hogy a szíve fölé vésse a nevét.

Ekkor Apollo megfordult, megmutatva még valamit, ami nemcsak Evangeline-t, de minden összegyűltet megdöbbentett. Gyönyörű, büszke, egyenes hátát durva sebhelyek szabdalták.

– A sebhelyek az ár, amellyel a visszatérésért fizettem! – kiáltotta. – Komolyan gondolom, amikor azt mondom, megjártam a poklot. De vissza kellett jönnöm. Jóvá kell tennem a távollétemben elkövetett gaztetteket. Tudom, hogy sokak szerint a fivérem, Tiberius gyilkolt meg, pedig nem ő volt.

Döbbent sugdolózás futott végig a tömegen.

– Olyasvalaki mérgezett meg, akit a barátomnak hittem – bődült el Apollo. – Jacks nagyúr végzett velem. Aztán ellopta a feleségem, Evangeline emlékeit. Nem nyugszom addig, amíg Jackset meg nem találják, hogy halállal lakoljon a bűneiért!

2

Evangeline

A HOSSZÚ KÖNYVESPOLCOKKAL teli falak visszaverték a hangokat, ahogy a könyvtárban kitört a zsibongás. A páncélos őrök megesküdtek, hogy megtalálják a haramia Jacks nagyurat, míg az elegáns udvaroncok és a köpenyeges tudósok kérdései kilőtt nyilakként záporoztak.

– Mióta van életben, Őfelsége?

– Hogyan tért vissza a pokolból, Nagyherceg?

– Miért lopta el Jacks nagyúr az emlékeit? – Ezt a kérdést egy idősebb udvaronc címezte Evangeline-nek egy szúrós pillantás kíséretében.

– Elég! – vágott közbe Apollo. – Nem azért meséltem a borzalmakról, amelyeken a hitvesem keresztülment, hogy olyan kérdésekkel zaklassátok, amelyekre nem tudhatja a választ. Azért osztottam meg ezt az információt, mert azt akarom, hogy élve vagy halva, de kapjátok el Jacks nagyurat. Bár jelen pillanatban jobban örülnék neki holtan.

– Nem hagyjuk cserben! – kiáltották az őrök.

Még több fogadkozás rázta meg az ősrégi könyvtár polcait arról, mit érdemel Jacks, amitől Evangeline feje majd széthasadt, és hirtelen túl megterhelő lett az egész. A zaj, a kérdések, az ismeretlen arcok forgataga, Apollo meséje, hogy megjárta a poklot.

A hangzavar nem csillapodott, de a szavak már nem jutottak el a füléig.

Apollóba akart kapaszkodni – ő volt neki az egyetlen ebben az új életben. Mivel azonban Apollo egyúttal nagy hatalmú herceg is, Evangeline úgy érezte, mindenki mással is osztoznia kell rajta. Nem merte kérdésekkel zaklatni, pedig rengeteget fel akart tenni. Még azt sem tudta, hogy ő maga kicsoda.

Meglátott egy kerek ablakot eldugva az egyik könyvespolc íve alatt. A halványkék üvegen túl a toronymagas zöld fenyőfákat festői hóréteg borította. Valendában ritkán havazott, és akkor sem ilyen sűrűn: mintha a világ egy torta lenne, a hó pedig sűrű, fehér masszaszerű cukorbevonat.

Mint az már korábban is feltűnt neki, itt más divat szerint öltözködtek. Az őrök úgy festettek, akár a lovagok a régi mesékből, az udvaroncok pedig Apollóéhoz hasonló ünnepi ruhát viseltek. A férfiak zekét hordtak, míg a nők finom bársonyruhákat, a vállat szabadon hagyó felsőrésszel és brokátövvel vagy gyöngysorokkal díszített ejtett derékkal.

Evangeline sosem látott még embereket ilyen öltözetben, történeteket azonban hallott róluk.

Az édesanyja a Fenséges Északon született, és számtalan tündérmesét mondott neki erről a vidékről, amelyek alapján úgy gondolta, hogy ez a legvarázslatosabb hely a világon.

Sajnos Evangeline jelen pillanatban a legkevésbé sem érezte magát varázslatosan.

Apollo ekkor a szemébe nézett, és elfordult az őket körülvevő, fogyatkozó tömegtől. Úgy tűnt, az emberek máris távoztak, hogy hírét vigyék a herceg visszatértének a halálból. Miért ne tennék? Evangeline nem hallott még olyat, hogy valaki feltámadt. A gondolattól egész jelentéktelennek érezte magát Apollo mellett.

Csak páran maradtak, de Apollo nem vett tudomást róluk, ehelyett mélyen Evangeline szemébe nézett.

– Nem kell félned semmitől.

– Nem félek – hazudta a lány.

– Máshogy nézel rám. – Apollo ekkor rámosolygott, olyan elbűvölő mosollyal, hogy Evangeline meglepődött, miért is nem jött rá rögtön, ki ez az ember.

– Te herceg vagy – nyögte ki vékony hangon.

Apollo még szélesebb mosolyt öltött.

– Ez zavar téged?

– Nem, én… csak…

Evangeline-nek majdnem kicsúszott a száján, hogy sosem képzelte volna, hogy egy herceghez megy feleségül.

Pedig ábrándozott róla. Csak éppen az ábrándjai nem voltak ilyen részletgazdagok. Ez túltett minden királyokról, kastélyokról és távoli helyekről szőtt pasztellszínű álmán. De az egészet odaadta volna érte, ha megtudhatja, hogy került ide, hogyan esett szerelembe, hogyan ment feleségül ehhez a férfihoz, és hogyan veszítette el azt a valamit, amit a szíve egy részének érzett.

Ekkor megértette. A tündérmesében a varázslatoknak mindig ára van. Az ember semmit sem kaphat ingyen; a jobbágyoknak meg kell fizetniük az árát, ha hercegnévé válnak. És Evangeline-ben hirtelen felötlött, hogy ő talán az elveszett emlékeivel fizetett.

Elcserélte az emlékeit és a szívének egy részét azért, hogy Apollóval lehessen? Tényleg ennyire ostoba volt?

Apollo mosolya ellágyult, már nem kihívóan, hanem megnyugtatóan nézett rá. Amikor megszólalt, a hangja is gyengédebb lett, mintha együttérzés ébredt volna benne Evangeline iránt. Vagy ilyen jól ismerte annak ellenére, hogy a lány semmit sem tudott róla. Hiszen a szíve fölé tetováltatta a nevét.

– Nem lesz semmi gond – mondta Apollo halkan és határozottan. – Tudom, hogy nehéz mindezt egyszerre feldolgozni. Bánom, hogy magadra kell hagyjalak, de el kell intéznem néhány dolgot. A testőreim készek a lakosztályodba kísérni. Igyekszem, hogy ne maradjak sokáig távol. Esküszöm, hogy nálad semmi sem fontosabb számomra.

Apollo újabb csókot nyomott Evangeline kezére, és vetett rá egy utolsó pillantást, miközben a testőrei kíséretében elvonult.

Evangeline hirtelen egyedül érezte magát, és még több kérdés ötlött fel benne, amelyekre nem tudta a választ. Ha Apollo épp most tért vissza a halálból, akkor honnan tudta, hogy mi történt vele? Talán téved, és nem is Jacks nagyúr lopta el az emlékeit, hanem Evangeline látja jól, és tényleg ostoba módon elcserélte őket – máris azon kezdett gondolkodni, hogyan szerezhetné őket vissza.

Ez a kérdés nyomasztotta, miközben követte a kastélyban a mellé beosztott őröket. Nem sokat beszéltek, de azt elárulták, hogy Apollo kastélyát a Farkasok Csarnokának nevezik. A Fenséges Észak első királya építette, a híres-neves Wolfric Valor, akiről Evangeline-nek eszébe jutottak édesanyja Északról szóló meséi.

Ahhoz képest, ahol ő nőtt fel, Észak hihetetlenül ősinek tűnt, mintha minden egyes kő a talpa alatt titkokat tartogatott volna egy régmúlt időszakból.

Az egyik folyosón megannyi ajtó mellett haladtak el, és mindegyiken díszes kilincs ékeskedett. Az egyik kis sárkányt formált, a másik tündérszárnyakat, és volt egy farkasfej is, amelyet szépséges virágkoszorú díszített. A kilincsek valósággal csábították Evangeline-t, hogy nyomja le őket, és ő gyanakodni kezdett, hogy talán élnek egy kicsit, akár a csengettyű, amely az ajtó felett lógott az apja régiségboltjában.

A gondolatra nyílvesszőként hasított belé a gyász – nemcsak a csengettyű miatt, hanem a bolt, a szülei és minden miatt, amit elvesztett. Szédítő forgatag, amely olyan hirtelen tört rá, hogy az sem tűnt fel neki, hogy megtorpant, mígnem az egyik tömött, vörös bajuszt viselő testőr közel hajolt hozzá, és azt kérdezte:

– Jól van, Őfelsége? Elgyengült a lába?

– Ugyan, dehogy! – felelte Evangeline azonnal elszégyellve magát. – A lábam remekül működik. Csak sok mindent kell egyszerre megemésztenem. Mi ez a folyosó?

– Ez a Valorok szárnya. A legtöbben úgy vélik, ezek voltak a Valor gyerekek szobái, bár senki sem tudja biztosan. Az ajtókat a haláluk óta bezárva tartják.

De te ki tudnál nyitni minket.

A különös hang mintha az egyik ajtótól érkezett volna. Evangeline végignézett az őrökön, de mintha ők észre sem vették volna. Ezért inkább ő is úgy tett, mintha nem hallotta volna. Már úgyis nehéz helyzetben volt. Kár lenne tovább rontania azzal, hogy bejelenti: élettelen tárgyak beszélnek hozzá.

Szerencsére a dolog nem ismétlődött meg. Amikor a testőrök végül megálltak egy díszes dupla ajtó előtt, az ékköves kilincsek csillogtak, de egy szót sem szóltak. A dupla ajtó halk surrogással kinyílt, és feltárult az egyik legfényűzőbb lakosztály, amelyet Evangeline valaha látott.

Olyan gyönyörű volt, hogy Evangeline-nek olyan érzése támadt, mintha hárfák zenélnének, és madarak énekelnének mellé. Minden aranyszínben csillogott, és mindent virágok borítottak. Két szál liliom keretezte a párkányos kandallót, és fehér csillagszirmok indái tekeregtek az ágy oszlopai körül. Még a fürdőszobában a nagy rézkád is teli volt virágokkal – ibolyaszínű víz gőzölgött benne, amelyen pihe-puha fehér és rózsaszín szirmok lebegtek.

Evangeline a kádhoz lépett, és beledugta az ujját a vízbe. Minden tökéletes.

Még a szobalányok is végtelenül bájosan viselkedtek, ahogy a fürdésben és az öltözésben segítettek neki. Meglepően sokan, csaknem tucatnyian voltak. Kedves hangon beszéltek, és gyengéden értek hozzá, miközben egy leheletfinom hálóruhát segítettek fel rá. A rózsaszín tüllruha szabadon hagyta a vállát, és áttetsző ujjait sötét rózsaszín szalagok díszítették. Ugyanezek a szalagok szegélyezték a ruha mély dekoltázsát, majd apró rózsabimbókká tekeredtek össze a testhez simuló fűző mellrészén. A szoknyarész leomlott egészen Evangeline lábujjaiig. Az egyik szolgálólány mindezt azzal koronázta meg, hogy koszorút font Evangeline rózsaarany hajából, majd aranyvirágokat formáló diadémmal ékesítette.

– Ha mondhatok ilyet, gyönyörűen néz ki, Őfelsége.

– Köszönöm…

– Martine – segítette ki a szobalány, mielőtt Evangeline-nek esetlenül el kellett volna gondolkodnia a nevén. – Én is a Középbirodalomból származom. Őfelsége, a herceg úgy gondolta, hogy egy kicsit otthonosabban érzi majd magát, ha én vagyok ön mellett.

– A herceg nagyon figyelmes.

– Azt hiszem, ha önről van szó… próbál ügyelni minden részletre.

Martine elmosolyodott, de a tétova szünettől a szavai között Evangeline egy pillanatra elgondolkodott, futólag rátört az érzés, hogy Apollo túl szép, hogy igaz legyen. Mint ez az egész.

Amikor egyedül maradt, és tükörbe nézett, egy hercegné képét látta. Többre nem is vágyhatott volna.

Mégsem érezte magát hercegnének.

Fenséges ruha, herceg férj, kastély – egy mesebeli hercegné kellékei… Mégis hiányérzete támadt. Mintha jelmezt viselne, mintha felvett volna egy szerepet, amelyből egyszerűen ki is bújhat, csak éppen nem tudott belőle hová kilépni. Mert azt sem érezte, hogy az a lány lenne, aki korábban volt, aki folyton reménykedett, aki hitt a tündérmesékben, a boldog befejezésekben és abban, hogy létezik szerelem első látásra.

Ha ez a lány lenne, könnyebben elfogadná ezt az egészet, és nem támadt volna ennyi kérdése.

De valami történt ezzel a lánnyal – vele. És Evangeline önkéntelenül arra gondolt, hogy ezért nem csak az elvesztett emlékei felelősek.

A szíve még mindig fájt, mintha összetörték volna, és csak sebző szilánkok maradtak utána. A szívére tette a kezét, mintha vigyázni akarna rá, hogy több darabka ne hasadjon ki belőle. És képtelen volt szabadulni az érzéstől, hogy ennyi minden közepette elfelejtette a legfontosabbat, valamit, ami túltesz mindenen együttvéve.

Kétségtelen, hogy valami életbe vágó dolgot kell elmondania valakinek. De bárhogy erőlködött is, nem tudta felidézni, hogy mi az, vagy kinek kellene elmondania.

3

Evangeline

EVANGELINE HOMÁLYOSAN érzékelte, hogy kezd lemenni a nap, és a lakrésze lassan sötétbe borul, miközben fel-alá járkált a szőnyegen, és elszántan próbált emlékezni. Remélte, a visszatérő Apollo majd képes lesz több válasszal szolgálni a számára. De amikor végre kinyílt a lakosztályába vezető ajtó, a herceg helyett egy idős orvos és néhány fiatalabb segéd üdvözölte.

– A nevem dr. Irvis Stillgrass – mondta az idős orvos, egy szakállas férfi, aki sasorrának hegyén hordta a szemüvegét. – Telma és Yrell a segédeim. – A két másik jövevényre mutatott. – Őfelsége megkért minket, hogy tegyünk fel önnek néhány kérdést, hogy kiderítsük, mennyi emlékét veszítette el.

– Vissza tudják őket hozni valahogy? – kérdezte Evangeline.

Dr. Stillgrass, Telma és Yrell egyszerre biggyesztette le a száját. A választ Evangeline nemnek értelmezte. Nem lepődött meg rajta, ami legalább ennyire nyugtalanította. Szinte mindig bizakodva tekintett a világra, ám ma képtelen volt reményt csiholni magában. Megint eltűnődött, hogy mi történhetett vele.

– Miért nem foglal helyet, hercegné? – Dr. Stillgrass egy díszes, tűzött fotelre nézett a kandalló közelében, és Evangeline engedelmesen leült.

Az orvosok állva maradtak, fölé tornyosulva, miközben dr. Stillgrass feltette a kérdéseit.

– Hány éves?

– Én… – Evangeline-nek el kellett gondolkodnia a válaszon. Az egyik utolsó tiszta emléke tizenhat éves korából származik. Az apja még élt, és haloványan emlékezett rá, hogy mosolyogva kinyit egy újabb ládát teli régiségekkel. De ennél többet nem tudott felidézni.

Az emlék homályos volt, akár egy piszkos üvegtábla, amely csak sejtet egy képet, anélkül, hogy valójában megmutatná. Evangeline biztos volt benne, hogy az édesapja néhány hónappal az emlékfoszlány után halt meg, de nem tudta felidézni a részleteket. Csak a szíve mélyén tudta, hogy már nem él, és azóta még több idő telt el.

– Azt hiszem, tizenhét éves vagyok.

Telma és Yrell mintha lejegyezte volna a válaszát, míg dr. Stillgrass feltette a következő kérdést:

– Mikori az első emléke Apollo hercegről?

– Mai. – Evangeline elhallgatott. – Tudja, hogy valójában mikor ismerkedtünk meg?

– Itt én kérdezek, maga válaszol – vágta rá dr. Stillgrass, majd feltette a következő kérdést: – Emlékszik az eljegyzésére a herceggel, az esküvőre és a halálának éjszakájára?

Nem.

Nem.

Nem.

– Nem. – Evangeline-nek ez volt az egyetlen válasza, és akárhányszor próbált visszakérdezni, dr. Stillgrass nem volt hajlandó válaszolni.

A beszélgetés egy pontján még egy fiatalember érkezett a szobába. Evangeline észre sem vette, hogy besurrant, egyszer csak megjelent, és megállt a segédek mögött. Nagyjából ugyanolyan öltözéket viselt, mint ők, hosszú, barna bőrtunikát méretre szabott fekete nadrággal, két derékszíján a csípője egyik oldalán késeket és fiolákat tartott, a másikon pedig egy könyvtárolásra szolgáló tokot. A könyvet a kezében fogta, de nem úgy jegyzetelt, mint a másik két segéd.

Feltűnő mozdulatokkal írt, úgy suhogtatva a lúdtollát, hogy azzal folyamatosan magára vonta Evangeline tekintetét. Amikor a fiatalembernek feltűnt, hogy őt bámulja, rákacsintott, és a szájához emelte az ujját, jelezve, hogy ne árulja be.

És valamiért Evangeline engedelmeskedett neki.

Támadt egy olyan érzése, hogy ennek az embernek nem lenne szabad a lakosztályban lennie, hiába öltözött úgy, mint a többiek. De ő volt az egyetlen a csapatban, aki látszólag együttérzett vele, miközben ő a válaszokkal birkózott. Biztatóan bólogatott, melegen rámosolygott, és akárhányszor dr. Stillgrass valami kirívó gorombaságot mondott, elhúzta a száját.

– Megerősíthetem, hogy az elmúlt évre vonatkozó valamennyi emlékét elvesztette – jelentette ki dr. Stillgrass fontoskodva és meglehetősen érzéketlenül. – Beszámolunk róla Őfelségének, és egyikünk mindennap felkeresi önt ellenőrizni, hogy visszatértek-e az emlékei.

A három orvos indulni készült. Dr. Stillgrass anélkül suhant el a fiatalember mellett, hogy akár egy pillantásra méltatta volna, de Yrell és Telma végre észrevette.

– Doktor… – kezdte Telma.

De Yrell, akit mintha kissé megbabonázott volna a hívatlan látogató, megrángatta Telma köntösének ujját, beléfojtva a szót, majd mindhárman távoztak.

Csak a névtelen fiatalember maradt a szobában.

Közelebb lépett Evangeline-hez, és egy téglalap alakú piros kártyát húzott elő a zsebéből.

– Nem hittem volna el, ha nem a saját szememmel látom – mondta halkan. – Részvétem az elveszett emlékei miatt. Ha szeretne beszélgetni, és esetleg választ kapni néhány kérdésre, én talán segíthetek visszaszerezni néhány hiányzó emlékét.

Átnyújtotta Evangeline-nek a kártyát.

Kristof Knightlinger

Déli Hajnalőr Torony

A Tornyok

– Miféle kérdésekre…? – kezdte volna Evangeline, amikor elolvasta a furcsa kártyát.

De a fiatalember ekkorra távozott.

Ropogott a tűz.

Evangeline felriadt, pedig nem is akart elaludni. Összegömbölyödött a kandalló előtti fotelben, és a Kristof Knightlingertől kapott kis piros kártyán töprengett. Még mindig érezte a kezében.

De érzett valami mást is. Egy férfi karját, ahogy alányúl, gyengéden felemeli, és közel vonja a mellkasához, amely balzsam és erdőségek illatát árasztotta.

Apollo.

Összeugrott a gyomra.

Nem egészen volt benne biztos, hogy tényleg Apollo emeli fel. Még mindig lehunyt szemmel csábító volt a gondolat, hogy ki se nyissa. Nem tudta, miért tört rá a késztetés, hogy színleljen, vagy miért vert szaporábban a szíve, ahogy a herceg a karjában vitte. Apollo biztosan választ tud adni legalább néhány kérdésére. Szokatlan módon mégis félt feltenni őket.

Nem tudta biztosan, hogy ennek az-e az oka, hogy Apollo herceg, vagy az, hogy még mindig idegen a számára.

A szorítás erősebbé vált. Evangeline teste megfeszült. Ám ekkor hirtelen úgy érezte, mintha kezdene emlékezni. Nem sok mindenre, csak egy homályos foszlányra, hogy valaki a karjában tartja, amit egy gondolat követett.

Nem csak a jéghideg vízből mentené ki. Ha kell, átvinné a tűzön is, kiemelné a háború markából, leomló városokból és összedőlő világokból…

A gondolattól a görcs enyhült benne, és Evangeline egy pillanatra biztonságban érezte magát. Sőt, nem egyszerűen biztonságban. De nem voltak megfelelő szavai a pontos érzésre. Csak azt tudta, ilyet korábban nem tapasztalt – hogy valaki ilyen odaadással akarja megvédeni.

Lassan résnyire nyitotta a szemét. Odakint teljesen beesteledett, és a szobában csak a tűz fénye világított, árnyékba vonva a helyiség nagy részét, kivéve a herceget, aki a karjában tartotta. A fény körülölelte, csillogásba vonta sötét haját és erős állkapcsát, miközben az ágy felé vitte Evangeline-t.

– Sajnálom – suttogta Apollo. – Nem akartalak felébreszteni, de a szék kényelmetlennek tűnt.

Gyengéden lefektette a lányt egy pihe-puha takaróra. Aztán futó csókot nyomott az arcára. Olyan lágyan, hogy Evangeline észre sem vette volna, ha nincs tudatában a herceg minden mozdulatának, ahogy meleg kezével elengedi, és lassan végigsimít a testén.

– Szép álmokat, Evangeline!

– Várj! – Evangeline megfogta a herceg karját.

Apollo egy pillanatra elpirult a meglepetéstől.

– Szeretnéd, ha maradnék?

Valószínűleg igennel kellett volna válaszolnia.

Házasok.

Apollo egy herceg.

Tekintélyt parancsoló herceg.

Nagyon vonzó herceg.

Előfordulhat, hogy sok mindent feláldozott, hogy ezzel a herceggel lehessen.

Apollo a hüvelykujjával megsimogatta a kezét, és türelmesen várta a választ.

– Sajnálom, hogy nem emlékszem rád… Igyekszem – suttogta Evangeline.

– Evangeline… – Apollo gyengéden megszorította a kezét. – Azt végképp nem szeretném, hogy bánkódj, és látom, mennyire fáj, hogy ilyen sok mindent elfelejtettél. De az sem gond, ha soha nem térnek vissza az emlékeid. Majd szerzünk együtt újakat.

– De én emlékezni akarok. – Mi több, úgy érezte, muszáj emlékeznie. Még mindig feszítette az érzés, hogy valakinek el kell mondania valami létfontosságút, de nem emlékezett rá, mi ez a valami, és hogy kivel kell beszélnie. – És ha van rá mód, hogy visszakapjam az emlékeimet? – kérdezte. – Talán köthetnénk valamiféle alkut azzal az emberrel, aki elvette őket.

– Kizárt. – Apollo hevesen rázta a fejét. – Még ha lehetséges is, nem éri meg a kockázatot. Jacks nagyúr egy szörnyeteg – tette hozzá gorombán. – Engem megmérgezett az esküvőnk éjszakáján, téged pedig gyilkosság gyanújába kevert. Nincs lelkiismerete, nincs benne megbánás. Ha egy percig is úgy gondolnám, hogy képes segíteni rajtad, bármit megtennék, hogy idehozzam neked. De ha valaha rád talál, félek, hogy soha többé nem látlak viszont…

Apollo nagy levegőt vett, és halkabban folytatta:

– Csak elképzelni tudom, milyen nehéz lehet lemondani az emlékeidről, de tényleg így a legjobb, Evangeline. Jacks rettenetes, megbocsáthatatlan dolgokat tett veled, és őszintén hiszem, hogy boldogabb lennél, ha ezek feledésbe merülnének.