MARK GALEOTTI

OROSZORSZÁG

RÖVID TÖRTÉNETE

A pogányoktól Putyinig

Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

© Mark Galeotti, 2021

First published as A Short History of Russia in 2021 by Ebury Press, an imprint of Ebury Publishing. Ebury Publishing is part of the Penguin Random House group of companies.

Magyar kiadás: Oroszország rövid története

© MCC Press Kft., Budapest, 2025

© Bojtár Péter, 2025

Fordította: Bojtár Péter

Lektorálta: Seremet Sándor

Szerkesztette: Hudy Árpád

Térképek: Sebők László

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre vonatkozóan is.

ISBN 978-963-644-122-7 (print)

ISBN 978-963-644-123-4 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Zajacz Zita

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: MDX Studio

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

1. „Keressünk magunknak fejedelmet, ki uralkodjék rajtunk”

2. „Bűneink miatt egy ismeretlen törzset küldtek ellenünk”

3. „Autokrácia Isten akaratából”

4. „A pénz a háború ütőere”

5. „Egyeduralkodó leszek, ez a mesterségem”

6. „Pravoszlávia, egyeduralom, népiség”

7. „Az élet egyre jobb, elvtársak, az élet egyre vidámabb”

8. „A térdre rogyott Oroszország lábra áll”

Képjegyzék

Oroszország jövője biztos, csak a múltja bizonytalan.

(szovjet közmondás)

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Egy ilyen átfogó, tizenkét mozgalmas évszázadot viszonylag kevés oldalba sűrítő történeti munka megírása óriási kihívás, ugyanakkor izgalmas projekt is. Ezért is hagyatkoztam egy sor egyszerűsítésre, és ezért kellett helyenként kihagynom bizonyos dolgokat. Sokszor támaszkodtam kollégáim ötleteire és elképzeléseire, néha közvetlenül is, de gyakran egyszerűen intellektuális ozmózis útján, mivel szavaik és ötleteik befolyásolták sajátjaimat. Néhányukat meg is említem a könyvemben a fejezetek végén található További olvasmányok bekezdésben, de egyeseket külön is méltatnom kell. Dominic (Chai) Lieven inspiráló témavezetője volt doktori értekezésemnek, s azóta is figyelmes és nagylelkű munkatársam, akinek a cárizmusról, illetve általában a birodalmakról alkotott nézetei egész pályafutásom során gazdagították gondolkodásomat. Köszönettel tartozom Peter Jackson kollegialitásáért és a közös tanításért a Keele Egyetemen: a Rusz és az Arany Horda korai évszázadaira vonatkozó gondolataim nagy része az ő tudományos munkásságában és a tőle hallott mondatokban gyökerezik – még ha néha tökéletlenül sikerül is felidézem őket. Végül megemlíteném W. Bruce Lincolnt is, bár vele nem találkozhattam személyesen azelőtt, hogy 2000-ben meghalt, mégis szeretném megjegyezni, mennyire hatottak rám a könyvei, amelyekben bebizonyította, hogy a történelemről lebilincselően olvasmányos stílusban is lehet írni. Rajtuk kívül is sok embert kellene még megemlítenem, és itt kérek elnézést mindazoktól, akiket kihagytam a köszönetnyilvánításból, amely amúgy fejezetnyi hosszúságúra nyúlt volna. Külön szeretnék köszönetet mondani azoknak is, akik elolvasták a kézirat korábbi verzióit, és észrevételeikkel gyarapították azt: Anna Arutunyan, Daria Mosolova, Robert Otto és Katherine Wilkins. Nagyra értékelem, hogy nagylelkűen felajánlották idejüket és meglátásaikat, és elnézést kérek a fennmaradó hibákért és pontatlanságokért, amelyeket mind magam követtem el.

Hasonlóképpen köszönet illeti Robyn Druryt az Ebury Publishing kiadótól és Peter Josephet a Hanover Square Presstől lelkes támogatásukért, valamint szerkesztőmet, Howard Watsont aprólékos és támogató munkájáért.

Végezetül szeretném elmondani, hogy nagyra értékelem az Európai Egyetemi Intézet Robert Schuman Központjának meghívását, hogy 2018–2019-ben a Jean Monnet program keretein belül tanár lehettem az intézetnél, s hálás vagyok az igazgató, Brigid Laffan támogatásáért. E könyv tervei az EEI toszkán dombok között fekvő birtokán körvonalazódtak: a tudományos karriernek is megvannak a maga előnyei.

BEVEZETÉS

Oroszország legrégebbi könyve nem egy hangon szól. Üvölt és nyöszörög, mormog és nyög, nevet és suttog, imádkozik és harsog, s teszi ezt egyre halkabban és halkabban. 2000 júliusában Oroszország egyik legrégebbi városának – az egykor Nagy-Novgorodként is ismert Novgorodnak – az egyik legrégebbi városrészében a régészek ásatás közben három viasszal bevont fatáblára bukkantak, amelyeket egykor könyvként fűztek egybe. A szénizotópos kormeghatározás és más becslések a táblák eredetét valamikor az i. sz. 988 és 1030 közötti időszakra tették. A viasztáblákra két zsoltárt karcoltak. Azonban ezek palimpszeszt alkotások voltak, azaz a táblákat az évtizedek során újra és újra felhasználták, ugyanakkor a korábbi szövegek, alig ugyan, de mégis kivehetők. Andrej Zaliznyak orosz nyelvész aprólékos munkával több ezer ilyen, zavarba ejtően sokféle, egykor a viaszba karcolt írást tárt fel, melyek között éppúgy szerepelt „Lelki útmutató egy atyától és anyától fiának”, mint János apokalipszisének eleje, az egyházi szláv ábécé felsorolása, sőt még egy értekezés is „A szüzességről”. És ebben nincs semmi meglepő.

Palimpszeszt nép

Oroszország olyan ország, amelynek nincsenek természetes határai, amelyet nem egyetlen törzs vagy nép lakik, s nincs igazán egységes identitása. A mérete önmagában is megdöbbentő, 11 időzónán át húzódik, az anyaország többi részétől elvágott, erődítményként megerősített Kalinyingrád európai vidékétől egészen a Bering-szorosig, mindössze 82 kilométerre Alaszkától. Ez, valamint számos régió megközelíthetetlensége és a lakosság szétszórtsága együttesen magyarázatot ad arra is, hogy a központi irányítás megőrzése miért jelentett akkora kihívást, illetve az ország feletti uralom elvesztése miért keltett akkora riadalmat az uralkodó körökben. Egyszer találkoztam egy (nyugalmazott) KGB-tiszttel, aki bevallotta: „Mindig úgy gondolkoztunk, hogy mindent vagy semmit: vagy vasököllel uraljuk az országot, vagy minden szétesik.” Gyanítom, hogy elődeit, a középkor elején uralkodó fejedelmektől kezdve egészen a cári tisztekig, ugyanezek a dolgok nyugtalanították – s biztosra veszem, hogy így gondolkodnak a jelenlegi elnök, Vlagyimir Putyin tisztviselői is a modern kommunikáció minden vívmánya ellenére.

Helyzete Európa és Ázsia keresztútján azt is jelenti, hogy Oroszország mindenki számára az örök „másik”: az európaiak ázsiai országnak tekintik, és fordítva. Történelmét kívülről alakították. Időről időre idegenek szállták meg: a vikingektől a mongolokig, a keresztes lovagrendektől a lengyelekig, Napóleon franciáitól a hitleri németekig. A külső kulturális erők akkor is formálták, mikor fizikailag nem állt ostrom alatt, s az ország minduntalan a határain túl kutatott fel mindent, a kulturális tőkétől kezdve egészen a technológiai innovációkig. Az egyértelmű határok hiányára folyamatos terjeszkedéssel reagált, ami új etnikai, kulturális és vallási identitásokat hozott a már meglévő elegybe.

Az oroszok tehát önmagukban is egy palimpszeszt népet alkotnak, egy kirakós darabkáiból összeállt nemzet polgárai, s ez az élet minden területén szélsőséges módon jelentkezik. Erről tanúskodik nyelvük is. A vasútállomás elnevezése például vakzal, a londoni Vauxhall állomás után, egy szerencsétlen fordítási hiba eredményeként, amely abból fakadt, hogy egy mindenre rácsodálkozó orosz küldöttség a XIX. századi Angliában utazgatott. Abban az időben azonban az orosz elit franciául beszélt, ezért a poggyászukat, azaz a bagazst továbbra is a kjuset hálókocsiba pakolták fel. Lent délen, Odesszában olasz utcanevekkel találkozunk, mert ez volt a fekete-tengeri kereskedelem közös nyelve; a kínai határon fekvő Birobidzsánban viszont a helyi nyelv a mai napig a jiddis,[1] s ez azokból az időkből ered, amikor Sztálin az 1930-as években megpróbálta rávenni a szovjet zsidókat, hogy oda települjenek át. Kazany erődítményében – azaz a helyi kremlben – egyszerre találunk pravoszláv katedrálist és muszlim mecsetet, míg a messzi északon sámánok áldják meg az olajvezetékeket.

Természetesen minden nép kisebb-nagyobb mértékben különböző hitek, kultúrák és identitások keveréke. Egy olyan korban, amikor Angliában a legkedveltebb étel a curry, amikor az Académie française azért folytat eleve vesztes küzdelmet, hogy távol tartsa a külföldi jövevényszavakat a francia nyelvtől, és amikor az USA állampolgárainak több mint egynyolcada külföldi születésű, ez magától értetődő. Van azonban három dolog, amely még így is szembeötlő az oroszországi élettel kapcsolatban. Az első az a dinamikus, rendkívül alapos és változatos, szinte egy tolvaj szarkához hasonlatos mód, ahogy ezeket a külső hatásokat kisajátították. A második, hogy az egyes rétegek milyen különleges módon épültek egymásra, hogy létrehozzák ezt a sajátos országot és kultúrát. Lehet, hogy minden nemzet több elem keveréke, de az összetevők és a keveredés módjai nagyon is eltérőek. A harmadik az orosz válasz erre a folyamatra.

Az oroszok ennek a képlékeny, keveredő identitásnak a tudatában egy sor nemzeti mítoszt teremtettek, hogy tagadják vagy éppen ünnepeljék azt. Olyannyira, hogy a ma Oroszországnak nevezett képződmény alapja is egy ilyen nemzeti „dajkamese” homályába burkolózik, ahogyan azt az első fejezetben majd bemutatom. Tudniillik a viking hódítást úgy írták át, mintha a meghódítottak maguk hívták volna be az országba leigázóikat. Azóta egy sor ilyen legenda született, kezdve azzal, hogyan lett Moszkva keresztény, és egymaga a „harmadik Róma”, az igazi kereszténység bölcsője (miután az első Róma a barbároknak, a „második Róma”, azaz Bizánc, pedig az iszlámnak esett áldozatul), egészen a Kreml mai kísérletéig, hogy Oroszországot a hagyományos társadalmi értékek védelmezőjének és az amerikai uralom alatt álló világrend elleni bástyának állítsa be.

Vissza a jövőbe

A mongolok a XIII. században meghódították Oroszországot, ám miután hatalmuk meggyengült, leghatékonyabb hazaáruló szövetségeseik – a moszkvai fejedelmek – nemzetük legnagyobb megmentőinek szerepében tetszelegtek. Az orosz uralkodók újra és újra átírták a múltat, abban a reményben, hogy így építhetik fel az általuk kívánt jövőt, s ezt jellemzően az ehhez szükséges kulturális vagy politikai mítoszok és szimbólumok felkutatásával és kifosztásával tették. A cárok „kölcsönvették” és sajátjukként használták a dicsőséges Bizánc szimbólumait, de esetükben a kétfejű birodalmi sas – képletesen – nemcsak délre, hanem nyugatra is nézett. Az évszázadok során Oroszország bonyolult kapcsolata a Nyugattal egyre fontosabbá vált. Néha ez azt jelentette, hogy eszméket vettek át, és az igényekhez szabták az értékeket: Nagy Péter cár például elrendelte, hogy az oroszok európai stílusban borotválják le az állukat (vagy fizessenek külön „szakálladót”), a szovjetek pedig egy egész társadalmat építettek egy olyan ideológiára, amely Karl Marx elképzelései szerint Németország és Nagy-Britannia esetében működött volna. Néha viszont öntudatosan és elszántan elutasították a nyugati hatásokat, még ha ehhez újra is kellett értelmezni a múltat, például amikor figyelmen kívül hagytak minden arra vonatkozó régészeti bizonyítékot, hogy az ország eredete a viking hódítókkal kezdődött. Ez azonban soha nem jelentette, hogy figyelmen kívül hagyták volna a Nyugatot.

Ma, abban a reményben, hogy találnak egy olyan narratívát, amely lehetővé teszi számukra, hogy válogathassanak a Nyugat nekik tetsző vonásai közül – iPhone-ok és londoni penthouse-ok progresszív jövedelemadó és a jog uralma nélkül –, egy új elit ismét megpróbálja a saját szája íze szerint definiálni magát és az országot. Ez azonban nem mindig sikerül, és nem feltétlenül örül neki mindenki: idővel nem is annyira a világban elfoglalt helyüket kezdték megkérdőjelezni, hanem inkább azt, ahogyan a világ bánik velük. Ez áll annak a folyamatnak a középpontjában, amely Vlagyimir Putyin felemelkedéséhez vezetett, ennek eredménye, hogy egy alapvetően nyitott pragmatikusból nacionalista háborús vezetővé vált, aki 2014-ben annektálta a Krímet, és nyíltan ki nem mondott konfliktust szított Délkelet-Ukrajnában. Oroszországban a történelem újragondolása nemcsak nemzeti időtöltéssé, hanem iparággá vált. A kiállítások a modern politika idővonalát a középkorig vezetik vissza, mintha az egyetlen, töretlen evolúciós folyamat lett volna. A könyvesboltok polcai roskadásig tele vannak revizionista történeti művekkel, az iskolai tankönyveket pedig az új ortodoxiáknak megfelelően írják át. A Lenin-szobrok ott állnak a cárok és szentek szobrai mellett, mintha nem lenne ellentmondás azokban az Oroszországról alkotott elképzelésekben, amelyeket megtestesítenek.

E könyv alaptémája tehát e lenyűgöző, bizarr, dicsőséges, kétségbeesett, elkeserítő, bosszantó, véres és hősies ország történetének feltárása, különösen két, egymással összefonódó kérdésen keresztül: először is, hogy a határain túlról érkező, egymást követő hatások hogyan alakították Oroszországot, ezt a palimpszeszt nemzetet, másodszor pedig az, hogy az oroszok hogyan tudták ezt egy sor kényelmes kulturális konstrukción keresztül feldolgozni, mindeközben megírva és újraírva múltjukat, hogy megértsék jelenüket, és megpróbálják befolyásolni jövőjüket. És hogy mindez hogyan hatott nemcsak az állandó nemzetépítési munkájukra, hanem a világhoz fűződő kapcsolataikra is. E könyvet – s ezt nem mentegetőzésként mondom – nem a szakembereknek írtam, hanem mindenkinek, akit érdekel egy olyan ország háttértörténete, amelyet egyszerre lehet egy régi birodalom zilált maradványaként és a Nyugat elleni egzisztenciális fenyegetésként jellemezni. Mivel ezerévnyi mozgalmas és gyakran véres történelmet sűrítettem ebbe a rövid könyvbe, elkerülhetetlenül széles ecsetvonásokkal dolgoztam. Az egyes fejezetek végén éppen ezért további, sokkal tudományosabb olvasmányokhoz adok útmutatót, amelyek segítségével az egyensúly helyreállítható. E könyv tehát nem is próbálja színlelni, hogy célja minden részlet átfogó feldolgozása, hanem feltárni igyekszik e rendkívüli nemzet időnkénti felemelkedéseit és bukásait, valamint azt, hogy maguk az oroszok hogyan értették, magyarázták, mitologizálták és írták újra ezt a történetet.

További olvasmányok

Oroszország ezer évének átfogó áttekintéséhez sok remek könyvet ajánlhatnék, néhányat azonban kiemelek közülük a megközelítés különleges eleganciája vagy a stílus furcsasága miatt. Geoffrey Hosking írása, a Russian History: A Very Short Introduction (Oxford University Press, 2012) pontosan az, amit magáról állít. Inkább újságírói, mint tudományos munka Martin Sixsmith Russia: A Wild East 1000-Year Chronicle of the Wild East (BBC, 2012) című színes és olvasmányos áttekintése. Orlando Figes könyve, a Natasha’s dance: A Cultural History of Russia (Penguin, 2003) inkább az elmúlt két évszázadra koncentrál, ennek ellenére remekmű. Ha egy kép felér ezer szóval, akkor egy térkép is legalább annyit ér, és Martin Gilbert műve, a Routledge Atlas of Russian History (Routledge, 2007) nagyon hasznos összeállítás. A történelmet azonban téglába és kőbe is írják, és Catherine Merridale zseniális Red Fortress: The Secret Heart of Russia’s History (Penguin, 2014) című könyve magát a moszkvai Kremlt tekinti az orosz történelem egyik szereplőjének.

Néhány szó a nyelvhasználatról

Az orosz szavak átírása a könyvben a bevett magyar gyakorlatot követi. A nyelv ugyanakkor eredendően politikai, hiszen az, ahogyan beszélünk valamiről, meghatározza azt, ahogyan gondolkodunk róla. Ez különösen a posztszovjet időkben vált nyilvánvalóvá, amikor az államok a metropolisztól való függetlenségüket és ezzel együtt nyelvi autonómiájukat is megerősítették. Ukrajna esetében ez különösen fontos kérdés: fővárosát ma ukránul Kijivnek[2] hívják. Könyvemben azonban továbbra is a Kijev elnevezést használom az 1991 előtti városra, semmiképpen sem azért, hogy kétségbe vonjam Ukrajna önálló államiságra vonatkozó igényét, hanem annak érzékeltetésére, mennyire része volt egykor egy szélesebb szláv, majd orosz politikai rendnek.

1. FEJEZET

„KERESSÜNK MAGUNKNAK FEJEDELMET, KI URALKODJÉK RAJTUNK”

Idővonal

862 körül

Rurik megérkezése, az új Rusz nemzet születése.

882

Oleg elfoglalja Kijevet, és megteszi új fővárosának Novgorod helyett.

980

Nagy Vlagyimir kijevi nagyfejedelem lesz.

988

Vlagyimir parancsba adja az áttérést a pravoszláv kereszténységre.

1015

Vlagyimir halála utódlási harcokat indít el.

1036

Bölcs Jaroszláv uralkodik a Rusz egész területe felett.

1054

Jaroszláv halála utódlási harcokat indít el.

1097

A ljubecsi gyűlés.

1113

Vlagyimir Monomah a kijevi nép kérésére nagyfejedelem lesz.

1. kép. Viktor Vasznyecov: Rurik érkezése a Ladoga-tóhoz (1909)

Viktor Vasznyecov festménye Rurik fejedelem megérkezéséről a Ladoga-tó partjára a maga nemében klasszikusnak számít. A XII. századi Első évkönyv a korszakra vonatkozó legjobb, egyetlen kötetbe gyűjtött forrásunk azokról a csetepatékról, amelyeket a későbbi Oroszország szétszórt szláv törzsei vívtak a „varégok” – ez volt a skandináv vikingek elnevezése – ellen, hogy kiűzzék őket földjeikről. Amikor azonban a csudok és a meriák, a radimicsek és a krivicsek, valamint más klánok és törzsek megpróbálták magukat kormányozni, az csak újabb háborúkhoz vezetett. Mivel nem tudtak megegyezni az elsőbbségről és az eljárásrendről, a területről és a gyepűkről, a varégokhoz fordultak, hogy tőlük szerezzenek fejedelmet: „Földünk nagy és gazdag, de nincs benne rend. Jöjj, s uralkodj, legyél fejedelmünk.”

Így kapták meg Rurikot (ur. 862?–879), akinek leszármazottai megalapították a Rurik-dinasztiát, amely egészen a XVII. századig uralkodott Oroszországban. Vasznyecov festménye azt a pillanatot ábrázolja, amikor Rurik jellegzetes sárkányszárnyas viking evezős hajójáról partra száll testvéreivel és kíséretével a Ladoga-tónál. Kezében szekercét tart azt jelezve, hogy harcos fejedelem. Új alattvalóinak küldöttsége tisztelettel és a szó szoros értelmében tárt karokkal fogadja.

A festmény részletgazdag és szuggesztív. Hűen jeleníti meg a mesét, egészen a vikingek kúpos sisakjától a szlávok ruházatának hagyományos hímzéséig. Művészien szimbolizálja, hogy a hódolat alkot hidat az új uralkodó és alattvalói között. Ugyanakkor nagyon, de nagyon téves.

A Rurik-dinasztia érkezése

Rurik feltehetően létező személy volt, élt ugyanis egy dorestadi Rorik, egy ambiciózus, feltörekvő dán, akinek portyái annyira felbőszítették Jámbor Lajost, a frankok királyát, hogy 860-ban száműzték. Rorik eltűnése a nyugati krónikákból nyilvánvalóan egybeesik Rurik érkezésének időpontjával, amelyet általában 860 és 862 közé tesznek. A skandináv fosztogató kereskedők már régóta ismerték a szlávok földjeit, nem utolsósorban azért, mert új kereskedelmi útvonalakat kerestek a tőlük messze délre fekvő „Nagy Város”, Miklagarðr felé, ők így nevezték a Keletrómai Birodalom fővárosát, Konstantinápolyt, azaz a mai Isztambult. Végtére is a bizánci császár elitjének varég testőrsége is skandináv zsoldosokból állt.

Így amikor dorestadi Rorikot otthonában megfosztották javaitól, úgy döntött, miért ne kanyaríthatna ki magának egy új fejedelemséget ezeken a területeken. Először is erődöt létesített a Ladoga-tó partján, ahol az embereivel partra szállt, majd hamarosan elfoglalt egy kereskedelmi állomást a szárazföld belsejében, ahol kiépítette telepét. Ezt Holmgarðrnak nevezte el, bár később Novgorod („Újváros”) néven vált ismertté, és ez lett a régi Oroszország egyik nagy központja. A bizonyíték azonban, hogy meghívásra érkezett volna, sajnálatos módon, de bizonyosan hiányzik.

Rurik kalandja csak egy része volt a skandinávok szélesebb sugarú, déli és keleti irányú terjeszkedésének. Néha kereskedtek, de többnyire inkább betolakodók voltak valamelyik ellenséges országban, és nemcsak a helyiekkel, hanem egymással is kegyetlen versenyt folytattak. A X. századi arab krónikás, Ibn Ruszta szerint – noha bevallottan sokban támaszkodott a fantáziájára – annyira bizalmatlanok voltak egymással és a körülöttük élő népekkel szemben, hogy egy férfi csak úgy mehetett ki a szabadba könnyíteni magán, ha három fegyveres társa kísérte. A veszélyek ellenére azonban e földek vonzereje ellenállhatatlan volt.

Délen és keleten a sztyeppe hullámzó síkságai terültek el, a különböző türk törzsek, nomádok és letelepült egykori nomád népcsoportok, például a bolgárok és a kazárok birodalma. Adót követeltek a szomszédos szláv törzsektől, például a délen fekvő Kijev városa körül élő poljánoktól („mezei néptől”), de nem hódították meg földjeiket, és nem telepedtek le ott. Délnyugatra feküdt Konstantinápoly, amelyet a szlávok Cárgrád, azaz „cárváros” néven ismertek. A bizánciak a Fekete-tenger általuk nem uralt partjain is létesítettek kereskedelmi állomásokat, de nem volt elegendő erejük, hogy északabbra merészkedjenek.

Röviden, ez sok törzs és apró települések földje volt – a skandinávok Gardarikinak, „városok országának” nevezték –, de nem volt uralkodója. A széles, gyors folyók, nevezetesen a Dvina és a Dnyeper, a Volga és a Don virtuális vízi autópályák voltak, a varégok portyázásának és kereskedelmének kulcsfontosságú útvonalai, sekély merülésű, gerendákból ácsolt csónakjaik messzire eljutottak ezeken a folyókon, míg a köztük lévő, viszonylag rövid távolságokon a hajókat kézzel vitték vagy vonszolták át. A Néván például a Finn-öböltől a Ladoga-tóig lehetett hajózni, ahogy Rurik tette, majd a Volga, Európa leghosszabb folyójának forrása felé venni az irányt. A csónakokat alig 5–10 kilométeren kellett a szárazföldön átszállítani, ezt követően az utazók egészen délre, a Kaszpi-tengerig hajózhattak. Ezeken a vidékeken volt fa és borostyán, szőrme és méz, illetve a legjövedelmezőbb áru – rabszolga. De ami ennél is fontosabb volt, kereskedelmi útvonalak vezettek Konstantinápolyba és közvetlenül „Serklandba”, azaz a „szaracénok földjére” – ahogy a keleten elterülő muszlim területeket nevezték. A skandinávok termékek és ezüst formájában adót szedtek az északnyugati törzsektől, amíg a 860-ban kirobbant felkelések nyomán ki nem kellett vonulniuk fából épült erődjeikből, és hazatérniük. Azonban minden okuk megvolt rá, hogy ne maradjanak huzamosabb ideig távol.

Olyannyira, hogy nagyjából abban az időben, amikor Rurik Novgorodban telepedett le, két másik viking kalandor, Askold és Dir is fogta az embereit, és elfoglalta a délnyugati szláv várost, Kijevet, hogy támaszpontként használja egy nagyratörő, ám sikertelen támadáshoz Konstantinápoly ellen. Ezzel már mások is próbálkoztak, skandináviai kalandorok úgy fél évszázaddal korábban már fosztogattak a Fekete-tenger déli partvidékén. A szlávok ezeket a varég hódítókat ruszoknak nevezték (ez valószínűleg a finnek által a svédekre használt ruotsi elnevezés megfelelője), és ebből alakult ki a Rusz terület neve.

A Kijevi Rusz

Rurikot hadvezére és fiatal fiának régense, Oleg (ur. 879–912) követte a trónon. Oleg éppoly hatékonynak bizonyult, mint amilyen kegyetlennek: foglyul ejtette és megölte Askoldot és Dirt, majd 882-ben elfoglalta Kijevet. A hűvös északi Novgorodból áthelyezte fővárosát, és ez maradt évszázadokon át a Rusz uralkodói városa. Amikor 912-ben Igor (ur. 912–945) váltotta őt Kijev fejedelmeként, valóban megszületett a Rurik-dinasztia. Idővel a skandináv ruszok keveredtek a szlávokkal és más alattvalóikkal csakúgy, mint kultúráik. Ezt bizonyos szempontból megkönnyítette, hogy pogány hiedelmeik közt jelentős átfedések voltak: a szláv Perun, a mennydörgés istene például nagyon hasonlított a skandinávok Thorjához. Így a fából épült városokban és a fő folyami útvonalak mentén fekvő kis falvakban, amelyek éppúgy szolgáltak erődként, mint kereskedelmi állomásként, egy új nemzet alakult ki.

1. térkép. Oroszország területe a középkor elején

A hódítás, a kereskedelem, a letelepedés és a szövetségkötés együttesen Kijev hatalmának növekedését eredményezte. A Konstantinápoly és a hozzá tartozó területek ellen intézett támadásait ugyan többnyire visszaverték, 907-ben és 911-ben mégis sikerült olyan szerződéseket kötnie, amelyekben a régió legnagyobb birodalma a feltörekvő Kijevet, ha nem is egyenrangú, de legalábbis tiszteletre méltó hatalomként kezelte. A szeverjánokhoz és a drevljánokhoz hasonló szláv törzseket Kijev az ellenőrzése alá vonta, bár ezért nagy árat fizetett. (Az utóbbiak megölték Igort, akiért özvegye, Olga véres bosszút állt).

A kijevieknek azonban akadtak kihívóik: hódítók, kalózok és kereskedők képében jelentkeztek, s őket nemcsak a kapzsiság, hanem a szükség is hajtotta. Délen egy új nomád hatalom, a besenyők emelkedtek fel. 915-től kezdve az Első évkönyv is sorolja egyre gyakoribb támadásaikat, különösen a Dnyeper zúgóinál, annál a folyónál, amely a Rusz kereskedelmében és így jólétében is központi szerepet töltött be, s amelynek völgyét a besenyők nyári legelőként és vadászterületként használták. A folyón kilenc gránit sziklalánc húzódott, messze délkeletre Kijevtől. Tavasszal, amikor az olvadó hó megduzzasztotta a folyót, és az kilépett medréből, ezek a csónaktörő gátak víz alá kerültek, más időkben azokban akadályként tornyosultak, és arra kényszerítették az utazókat, hogy kiemeljék a vízből és a szárazföldön vonszolják tovább hajóikat. Ezekben az időszakokban a kijeviek különösen sebezhetőek voltak a besenyőkkel szemben. Maga Szvjatoszláv fejedelem (ur. 945–972) is akkor vesztette életét, amikor megpróbált visszaverni egy támadást a zuhatagoknál. Azonban koponyája nomád ivópohárként végezte. Ahogyan a kijeviek is védelmi pénzt szedtek a szláv törzsektől – illetve a szomszédos területeken élőktől, ha sikerült nekik –, úgy fizettek időnként ők is a besenyőknek.

Szvjatoszláv harcos fejedelem volt, magabiztossága szinte már gőggé fajult; legidősebb fia és rövid életű utóda, Jaropolk ezzel szemben annyira bizonytalan jellem volt, hogy testvérgyilkosságra vetemedett. Megölte fivérét, Oleget (bár az igazsághoz tartozik, hogy talán Oleg sújtott le előbb), míg másik testvérét, Vlagyimirt elűzte novgorodi erődítményéből. Vlagyimir azonban 980-ban egy varég zsoldosokból álló sereg élén tért vissza, megölte Jaropolkot, és magához ragadta a koronát. Ezután nekiállhatott átformálni az orosz történelem menetét is.

Nagy Vlagyimir

Vlagyimir (ur. 980–1015) birodalomépítőnek bizonyult. Míg Szvjatoszláv a klasszikus varég fejedelmet testesítette meg: kemény harcos-fosztogató volt, aki maga is evezőt ragadott, amikor a zsákmány reményében lehajózott Cárgrádba, addig Vlagyimir terveket szövő politikus volt, és arra törekedett, hogy a Rusz túllépjen viking gyökerein. Kiterjesztette a fennhatósága alá tartozó területeket, harcba szállt a besenyőkkel, törzseket hajtott uralma alá, városokat vett be, és megszorongatta a volgai bolgárokat. Kijev körül védműveket építtetett, délről a hatalmas, úgynevezett kígyósáncokkal erősítette meg, amelyek a XI. századra elkészülve több száz kilométer hosszan nyúltak el. Új városokat alapított, mint Belgorod és Perejaszlavl, valamint megerősített kikötőket a Dnyeper mentén. Erődök láncolata épült, hogy sakkban tartsa a besenyőket, de a hagyományos, fából készült falakat immár égetetlen téglákkal is megerősítették, köszönhetően a Cárgrádból érkező görög építőmestereknek. Ezek az új módszerek és eszközök azért érkezhettek Konstantinápolyból, mert Vlagyimir azt a sorsfordító döntést hozta, hogy áttér a keresztény hitre – és ezzel példája követésére kényszerítette a Rusz urait és alattvalóit is. Előtte kevés jel mutatott arra, hogy megteszi ezt a lépést. Korábban elrendelte, hogy Kijev egyik dombján építsenek egy pogány templomot, amelynek hatalmas, fából készült bálványai a városra néztek, és úgy tűnt, hogy a keresztények ellen időről időre kitörő, erőszakos megmozdulások sem zavarták. 988-ban azonban Vlagyimir elrendelte e bálványok ledöntését, és Kijev lakosságát gyakorlatilag lándzsával terelték a Dnyeperbe, hogy ott megkereszteljék őket. (Ennek ellenére a kereszténység és a pogányság még évszázadokig egymás mellett élt, mivel a valóságban az előbbi csak lassan szorította ki az utóbbit.) Megkezdődött a hit és az államhatalom szoros szövetségének kiépítése, ami a mai napig jellemzi Oroszországot.

Miért tette mindezt Vlagyimir? Az apokrif történet szerint követeket küldött minden irányba, hogy felmérjék az akkor uralkodó fő hitek vonzerejét. A judaizmust azért utasította el, mert úgy vélte, hogy a zsidók elűzése a hazájukból azt bizonyítja, Isten nem áll az oldalukon. A római katolicizmust azért, mert egyetlen kijevi nagyfejedelem sem vetheti alá magát a pápa hatalmának. Az iszlámot az alkoholtilalom miatt, amihez Vlagyimir állítólag még azt is hozzáfűzte, hogy „az ivás minden orosz öröme. És eme öröm nélkül élni sem tudnánk.” (Úgy tűnik, néhány sztereotípia pedigréje igen ősi.) A bizánci ortodox kereszténység tűnt számára a legmeggyőzőbbnek, mivel küldöttei a hatalmas Hagia Sophia székesegyház kupolás főhajójában tartott úrvacsora-szertartásról áradoztak, ahol „nem tudtuk, hogy a mennyben vagy a földön járunk-e, s ily szépséget sem láttunk még, és szavakba önteni sem tudjuk… Csak azt tudjuk, hogy Isten ott lakik ezen nép között, és az ő szertartásuk minden más nemzetekénél csodásabb.”

Nos, meglehet. Ismét elmondom, ez egy szép történet, de az igazság valószínűleg sokkal összetettebb és gyakorlatiasabb. Az ortodox kereszténység akkor már terjedőben volt a Rusz lakói között, különösen a bojárok, az urak és a főurak körében. A cirill betűs írás, amely idővel egész Oroszországban általánossá vált, a görögben gyökerezik, a IX. századi bizánci misszionáriusok, Szent Cirill és Szent Metód igazították a szláv nyelvekhez.

Vlagyimir nagyanyja, Olga (régens 945–960 között) később kikeresztelkedett, bár nem arról volt híres, hogy a másik orcáját is odatartotta volna: például bosszúból férje, Igor haláláért a drevlján követeket élve eltemettette és elégettette. Ráadásul a Kijevet megrázó vallási zavargások is megmutatták, hogy milyen kockázatot jelent, ha valaki nem vesz tudomást a pogányok és keresztények közötti feszültségekről. A bizánci kereszténység nem követelte meg, hogy bárki is behódoljon egy távoli szellemi vezetőnek, ugyanakkor felvillantotta a szorosabb kapcsolat kialakításának lehetőségét a cárgrádiakkal. Egyes források szerint Vlagyimir addigra már behatolt a bizánci területekre, elfoglalta a Krím félszigeten lévő Kherszonészoszt. Más, főként arab források szerint a görögöket polgárháború sújtotta, és II. Baszileiosz császár kétségbeesetten kutatott szövetségesek után. Akárhogy is, Vlagyimir kihasználta a bizánci gyengeséget, hogy dinasztikus szövetségre törekedjen. Célja az volt, hogy feleségül vegye Annát, a császár húgát; de ennek ára nemcsak a katonai segítségnyújtás volt, hanem a kereszténység felvétele is, mind maga, mind népe számára.