Nikki Erlick

Pipacsmező

A mű eredeti címe

The Poppy Fields

Copyright © 2025 by Nikki Erlick

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

KISS BERNADETT

ISBN 978 615 104 047 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése DEVIZIO Bt.

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A húgomnak, Landynek, aki csatlakozott hozzám erre a nagy utazásra 1997-ben, és azóta is mindig ott ül mellettem az autóban…

A hosszú – legigazabb – Alvást –

Nem váltják Reggelek –

Nem rándul Láb – Szemhéj se nyílik –

Annál függetlenebb –

Emily Dickinson: 654 (G. István László fordítása)

Létezik egy hely, elrejtve a déli sivatag messzeségbe nyúló, homokos síkságán, ahol nem lát semmi mást az ember, csak pirosat.

Fölülről nézve olyannak hat az egész, mint egy karmazsinvörös szőnyeg, de ha közelebb hajolunk, már látjuk, hogy nem egybefüggő a felülete, hanem különálló piros pontocskák sorakoznak hosszan egymás után. Többezernyi. Mindegyik majdnem tökéletesen egyforma. A legtöbb néma és mozdulatlan. Némelyik olykor-olykor megmoccan, és vibrál. Olyan az egész, mint egy hatalmas, vad pipacsmező.

Csakhogy valójában nem erről van szó.

Mert az apró piros pontok nem virágok, hanem emberek.

Emberek, akik sok-sok kilométert tettek meg, hogy eljussanak ide. Emberek, akik azért jöttek ide, hogy aludjanak.

Több ezren pihennek most a számukra idegen ágyon, egyforma, ropogósra vasalt piros pizsamában.

Némelyikük csak egy hónapig fog aludni.

Mások hosszabb ideig.

Néhányan lehunyják a szemüket, és készen állnak az alvásra, sőt lelkesen várják.

Mások úgy alszanak el, hogy még mindig félnek.

Némelyikük úgy érzi magát, mintha egy páciens lenne.

Mások úgy, mintha egy kísérletben vennének részt.

Némelyek nem fogják ezt érezni, míg fel nem ébrednek – ők azok, akik mellékhatással ébrednek majd.

Sokan remélik, hogy a szeretteik meg fogják bocsátani nekik, amiért ezt a különös utat választották.

Mégis szinte mind úgy érezték, hogy nincs más választásuk.

Mielőtt elaludnának, az édesanyjukra, az édesapjukra és a testvéreikre gondolnak, a barátaikra, a szerelmükre, a házastársukra. A nagy dolgokra gondolnak, a mérföldkövekre, amelyeket elszalasztottak, arra, amikor utoljára összeért a kezük egy szerettükével, a kimondott és kimondatlan szavakra. Kis dolgokra is gondolnak: egy ember ferde fogára, a párna illatára reggel, arra, ahogy valaki egy viccen nevetett. Emlékeznek az emberekre, akiket elveszítettek.

A szívfájdalmaik beleégtek a testükbe, a testükbe, amely most az ágyon hever. A testükbe, amelynek működését most a döntésük alapján leállítják, ha csak kis időre is.

A karjuk hajlatába tűk szúródnak, hozzákötik őket a csövekhez, amelyek álomba küldik, azután pedig életben tartják őket, közben pedig gyógyulnak.

Egy nap majd mind felébrednek.

Ám egyelőre most egyedül alszanak itt, ezen az elhagyatott helyen a sivatagban. De nincsenek egyedül. Magukkal hozták a fájdalmat, amely mindnyájunkat elér, és a súlyt, amely egyszer mindenkire ránehezedik. Itt, a Pipacsmezőn ritkán fordul elő, hogy üresen állna egy ágy.

Az utolsó röpke pillanatokban, mielőtt rájuk telepszik az álom, mindegyikük azon tűnődik, mi fog következni ezután.

Ez az alvás nem fogja helyrehozni a dolgokat, ebben mind egyetértenek. Nem fog értelmet adni az értelmetlennek, nem fogja betölteni a tátongó ürességet.

De talán – csak talán – segíteni fog.

Mindegyikük azt hallotta újra meg újra, hogy ha ki akarnak keveredni egy nehéz helyzetből, annak az az egyetlen módja, ha keresztülmennek rajta.

Azt viszont soha senki nem mondta, hogy ébren is kell maradni közben.

1. fejezet

Ava arra ébredt, hogy az arca a papírhoz nyomódik. A faasztalra dőlt, a kezében még mindig szorongatva a rajzszenet, miközben a kutyája, PJ a ruhája szélét ráncigálta.

Lehámozta az arcát a rajztömbről, és feltápászkodott. Kissé összerezzent, amikor majdnem felborította a bögrét a hideg, opálos színű teával, amit előző este akart meginni. Látta, hogy a redőnyök rései mögött már ragyog a nap. Úgy elaludt, hogy nem hallotta az ébresztőt?

Egy pillanatra pánik futott át rajta. Megfordította a csuklóján az órát, és megnézte, mennyi az idő. Az ujjára tapadt rajzszén összemaszatolta a csuklóját, mintha a bőrén lévő szeplők egyetlen folttá olvadtak volna egybe. Szerencsére még nem volt késésben.

Lehajolt, hálásan megpaskolgatta és könnyedén megcirógatta a kutyája fejét. Ekkor szólalt meg a mobilján beállított ébresztő. PJ-nek valahogy mindig sikerült egy perccel az ébresztő előtt felriasztania.

Avát nem lepte meg, hogy munka közben elszundított; az előző éjszaka nem aludt valami jól. Meg az azt megelőző éjszakán se. Sőt, igazából egyik éjszaka sem, mióta megvette a repülőjegyet. Mióta úgy döntött, hogy megkeresi a nővérét.

Feljebb tolta az orrán a szemüvegét, aztán belepillantott a tükörbe. Az arcának egyik oldalát, amely egész éjszaka a rajzához préselődött, fekete szénréteg fedte. A kardigánja összegyűrődött, ahogy előredőlve ült, de úgy vélte, azért elfogadható ahhoz, hogy ebben menjen ki a reptérre. A folt, amit a bal ujjára varrt, jól tartott, eltakarta a lyukat, ahol a könyöke kikoptatta a kötött anyagot, és élénklila színével feldobta az egyébként egyszerű fehér kardigánt. Ava sosem vette magának a fáradságot, hogy összeillő anyagokat válasszon, amúgy sem volt elég ügyes, hogy szépen, alig észrevehető öltésekkel varrja fel a foltot. (Mae nagyi megtanította az alapfogásokra, de a varrótehetségét már nem örökölte.)

Gyorsan lezuhanyozott, reggelit adott PJ-nek, feltett egy kanna friss teavizet, aztán kiválasztotta a kedvenc bögréjét. A legelsőt, amit valaha is alkotott. A polcon saját kezűleg készített bögréi sorakoztak, és ez volt az egyik legrosszabb darab. Tulajdonképpen csak egy formátlan tálka, mivel akkoriban még azt sem tanulta meg, hogyan kell hozzá fület készíteni. Ennek ellenére az esetlen alkotás mindig mosolyra késztette Avát. Palaszürke mázat választott hozzá, amely bizonyos szögekből olyan kéknek látszott, mint az ég közvetlenül vihar előtt. Apró, szétszórt, narancssárga pöttyök díszítették, akár a nappal előbukkanó csillagok. Ava úgy gondolta, hogy talán ez a bögre szerencsét hoz neki az utazás napján.

Miután PJ befejezte a reggelijét a konyha sarkában, Ava rákönyökölt a konyhapultra, és a kezét bámulta. Szorosan markolta a meleg bögrét, és igyekezett elterelni a figyelmét. Nem akarta lejátszani magában az összes lehetséges forgatókönyvet arról, hogy mi történhet, miután a gépe leszáll a Los Angeles-i nemzetközi repülőtéren. Ava mindent a kezének köszönhetett. A keze miatt lett immár egy évtizede grafikus, a keze tette lehetővé, hogy saját házat vegyen. A kezének köszönhette az agyagozás, a fazekaskorong, a varrógép és a kert örömeit. Mégis, ahányszor rátört egy különösen erős szorongásroham, mindig az lett a vége, hogy a keze szenvedte el a legszembetűnőbb sérüléseket. Durván lekapirgálta a körömágyakat, rózsaszín, nyers, berepedezett bőrt hagyva a helyén. Sokszor legalább egy ujja be volt kötözve, míg a többi száraz volt és piszkos a sokórányi rajzolgatástól vagy a kerti munkától. A körmei persze mindig festetlenek voltak, semmiféle manikűrnek nem lett volna esélye. Ava tudta, hogy a keze csúnya. Mégis gyönyörű életet épített neki.

Elmosta és eltörölgette a bögrét, aztán felkészült az indulásra. Azt tervezte, hogy elviszi PJ-t egy kis reggeli sétára, aztán együtt indulnak is a reptérre.

Ellenőrizte, hogy elzárta-e a gázt a teáskanna alatt.

Ellenőrizte, hogy kihúzta-e a konnektorból a hajszárítót.

Ellenőrizte, hogy eltette-e a jutalomfalatokat PJ-nek, rágcsálnivalót magának, a két könyvtári könyvet, és persze rajzpapírt meg ceruzát.

Fogta PJ pórázát meg a hordozótáskát, fogta a csomagját, és bezárta maga után az ajtót.

Ellenőrizte, hogy tényleg jól bezárta-e.

Aztán megnézte, hány óra.

Három és fél óra van még a gép indulásáig. A taxi egy óra alatt teszi meg az utat topekai házától a Kansas City-i repülőtérig. Három és fél óra lesz a repülés Kansas Cityből Los Angelesbe. Ott kezdődnek a nehézségek. Rendelt egy taxit, ami felveszi a reptérnél, és elviszi egészen a sivatagig. De miután odaért… ki tudja, mi lesz?

Ava eltűnődött, vajon Emmy, a nővére megér-e ennyi fáradozást azok után, ahogy bánt vele. Ráadásul sejtelme sem volt, hogy a nővére milyen állapotban lesz, hiszen senki sem tudja igazán, valójában mi folyik a Pipacsmezőn, ahol Emmy jelenleg tartózkodik. Az egész helyet rejtély övezte.

Ava megpróbálta maga elé képzelni a nővérét a por és homok közepette, a kaktuszok és prérikutyák társaságában. Ki tudja ezeken kívül, mi lakozik még a dél-kaliforniai sivatagban, ahol a Pipacsmező található. (Persze majdnem lehetetlen, hogy hívatlan kívülállók bejussanak az intézménybe – ez is kihívás lesz, amivel később meg kell majd birkóznia.)

Az is meglehetősen valószínű, hogy Emmy nem akarja, hogy megtalálják. Ava olyasvalakit üldöz, aki az egész életét meneküléssel töltötte. Lehet, hogy békén kellene hagynia Emmyt – gondolta –, ahogy a nővére is békén hagyta őt.

Megállt a háza ajtaja előtt, és lenézett PJ-re. Úgy tűnt, a kutya érzi a habozását, mintha csak hallotta volna Ava állandóan fecsegő elméjét. Bátorító ugatással biztatta, és finoman rángatni kezdte a pórázát. Ideje indulni.

Márpedig Ava mindig hallgatott PJ-re.

2. fejezet

Ray négykézlábra ereszkedett a sötétségben, amely minden irányból körbevette.

Annyit meg tudott állapítani, hogy valami fából ácsolt platform húzódik alatta, de a vastag védőkesztyűn és a többrétegnyi ruhán keresztül a részleteket nemigen tudta kitapintani. Összegörnyedt, a testét lenyomta a több mint húsz kiló súlyú felszerelés.

Lassan kúszni kezdett.

Óvatosan haladt előre, ahogy a platform elkezdett emelkedni. Nem látott semmit maga előtt, de tudatában volt, hogy őt figyelik. Követte az emelkedőt, egyre feljebb és feljebb mászott.

Míg végül le nem zuhant.

Jobban mondva amíg előre nem lökték, mert a platform hirtelen előre- és lefelé dőlt, mintha a világ legkiszámíthatatlanabb mérleghintája lenne. Ray érezte, hogy kicsúszik a lába alól a talaj. Előrebukott, bukfencezett a levegőben... majd hirtelen egy tucat párnán landolt.

Egy kicsit ide-oda hempergett, aztán visszanyerte az egyensúlyát, és megpróbált talpra kecmeregni, ám ekkor hirtelen rázuhant valami, ami olyasminek tűnt, mint egy halászháló. Kapálózott a vastag kötelek alatt, rángatta és cibálta a hálót, de az alig mozdult. Túl súlyos volt, és lefelé nyomta. Ray csapdába esve mozdulatlanná dermedt.

Hirtelen meghallott egy hangot a koromsötét pincében, amely fölülről jött.

– Mi történt veled? Most mit fogsz csinálni?

Természetesen ilyen esetekre is megvolt a követendő protokoll, arra, ha egy tűzoltó eltűnik vagy csapdába esik, súlyosan megsérül, vagy nem tud mozdulni. Ilyenkor S. O. S. jelzést kell leadni. Gyorsan meg kell tenni, most rögtön, mielőtt az oxigénpalack kifogy, mielőtt elveszíti a beszéd képességét.

Ray csak feküdt a párnák közé nyomódva, a hálóba gabalyodva. Az óra ketyegett, de nem akart segítséget kérni. Az S. O. S. jelzés azt jelenti, hogy beismeri a vereséget. Olyan, mint amikor a pilóta katapultál másodpercekkel azelőtt, hogy a gép lezuhanna. Ray próbálta valahogy lehámozni a hálót magáról, erőltette edzett izmait, hogy koordináltan működjenek, és próbálta felnyomni magát.

Ekkor azonban megszólalt a csengő, hangosan kihirdetve az ítéletet.

Raynek elfogyott az ideje.

Másnap reggel még akkor is ezen a kiképzőgyakorlaton gondolkozott, amikor a taxija elindult a tűzoltóságtól. Nem számított, hogy végigcsinálta a gyakorlatot, rögtön utána egy hektikus műszak következett. Huszonnégy óra leforgása alatt több mindennek szemtanúja volt. Egy ember csúnyán lezuhant a lépcsőről, három autóbalesetnek, egy diabetikus sokkrohamnak, továbbá annak, hogy két tinédzser fiú felgyújtott egy hátsó udvart. A vizsgák végét ünnepelték a házi készítésű tűzijátékukkal. Ez mind meglehetősen megszokott volt Ray számára.

Az viszont már egyáltalán nem volt megszokott, hogy megbukott a gyakorlati vizsgán.

A pincében végzett szimulációt szándékosan úgy tervezték meg, hogy lehetetlen legyen kimenekülni belőle. Ray pedig, ahogy azon a napon a beosztottjai közül majdnem mindenki, nem vett tudomást a hivatalos biztonsági procedúrákról. Túl soká kért segítséget.

A mellette lévő ülésen volt a sötétzöld hátizsákja, eljátszadozott a cipzárjával. Majdnem biztos volt benne, hogy ki tudott volna jutni, ha lett volna lehetősége még párszor nekifutni a tesztfeladatnak. Ha kicsit több ideje lett volna.

Csakhogy időből soha sincs elég, nem igaz?

Ray mostanában nem sok mindenben volt biztos, de miközben a taxi elindult a reptér felé, abban egy percig sem kételkedett, hogy Johnny nem bukott volna meg.

Johnny ugyanolyan erős és bátor volt, mint a többiek, ugyanolyan elhivatottan végezte a munkáját, de valahogy sose uralkodott el rajta a büszkeség. Johnny tudta volna, hogy segítséget kell kérni.

Ray észrevette az első táblákat, amelyek a reptér felé vezető lehajtót jelezték. Egy kis szurkáló bűntudatot érzett. A csapata tudta, hogy ma fog repülni; kivette majdnem az összes szabadságát, és a héten elcserélte a műszakjait. Mindenkinek csak annyit mondott, hogy horgászni megy. Habár ragaszkodott hozzá, hogy ne bánjanak vele kesztyűs kézzel, mindenki örömmel cserélt vele pár napot, hogy Ray végre „szánjon egy kis időt magára”. Utálta, ahogy ezt mondták, és azt a bizonyos pillantást is, ami mindig kísérte. A pillantást, amivel hónapok óta gyötörték. A pillantást, amely túl komoly volt, és túl érzelmes. Főleg egy csapat úgynevezett felnőttől, akik még mindig olyan viccekkel tréfálták meg az újoncokat, hogy befedték átlátszó fóliával a vécécsészét. Ezen a reggelen is azzal a bizonyos pillantással búcsúztatták, miközben páran épp a reggelijüket falták a konyhában. Még mindig a pincegyakorlaton morgolódtak, amin megbuktak. Mind sok szerencsét kívántak Raynek a horgászós nyaraláshoz.

Ray még soha életében nem hazudott a csapatának.

Most azonban nem mondhatta el nekik az igazat, és nem árulhatta el, valójában hová utazik. Megpróbálták volna lebeszélni a tervéről, azzal érveltek volna, hogy a gyász elhomályosítja a gondolkodását. Az öcséd is ezt akarná? – kérdezték volna.

Éppen ez volt a probléma. Senki sem tudhatta igazán, Johnny mit akarna most, ebben a pillanatban, és már soha senki nem tudja megkérdezni tőle. Márpedig Ray véleménye szerint egyetlenegy dolog volt – pontosabban egyetlen hely –, amit ezért okolni lehet.

Elfordította a fejét, és kinézett a kocsi ablakán. A repülőtér kifutói és lapos tetejű, szögletes épülete már feltűntek a távolban. Később érkezett, mint ahogy tervezte, mert a hátsó udvarban kitört tüzet hosszabb ideig tartott eloltani, mint ahogy várta. Az égboltot most baljósnak látta, hirtelen beborult, és szürkének tűnt. Mintha túl hamar kezdene besötétedni.

– Ha lehet, húzzunk bele egy kicsit – szólt oda a sofőrnek. – Aztán parkoljon le valahol, és keressen fedezéket.

– Gondolja, hogy vihar közeledik? – kérdezte a taxis.

A távolban cikcakkos villám hasított a levegőbe, ragyogó ezüstszínű ér rajzolódott ki a hamuszürke égbolton.

– Valami közeledik – állapította meg Ray.

3. fejezet

Ava nem meglepő módon meglehetősen korán ért ki a reptérre, úgyhogy beült egy kis kávézóba a terminálban, és elővette a rajzkellékeit.

Gyerekkorában kezdte a rajzolást a nagymamája javaslatára, hogy lefoglalja a kezét, ha úgy érezte, valamivel nem tud megbirkózni. Ilyenkor rásimította az ujjait a színes ceruzára, így azok nem estek idegesen egymásnak. Hamar rájött azonban, hogy mennyire szereti a sima, pigmentált papírfelület érintését, a ceruza illatát. Szerette azt, hogy egész világokat építhet fel a papíron, és elképzelheti önmagát, ahogy ott él ebben a világban.

Miközben a hangosbemondóból harsogtak a sorozatos előzetes, utolsó és tényleg legutolsó felszólítások a beszállásra, Ava szórakozottan rajzolgatni kezdte a kutyáját. PJ-t három éve fogadta örökbe egy menhelyről, még kölyökkorában, és mint megtudta, keverék volt. Olyan göndör volt a szőre, mint egy uszkáré, és olyan okos is volt. Ava futólag fontolgatta, hogy Charley-nak nevezi el, Steinbeck híres uszkárja és szeretett társa után, de a kutyusnak nem volt olyan hosszú a nyaka, az orra és a lába. A legfeltűnőbb vonása fényes gesztenyebarna bundája volt, úgy ragyogott, mint egy vadonatúj rézpenny. Avának többször kellett próbálkoznia, míg sikerült megragadnia a papíron ezt az árnyalatot. Végül sikerült jól eltalálni PJ mancsait a tökéletesen összeolvasztott piros, sárga és barna árnyalatokból, épp a megfelelő erővel nyomva a papírra a ceruzát. A feladat egyszerű volt, így Ava gondolatai nyugodtan elkalandozhattak közben. Önkéntelenül is a nővérére gondolt, aki még nem tudott az ő rövidesen várható érkezéséről.

Rajztehetsége csak neki volt, Emmy viszont szinte minden másban megelőzte. Mindig úgy tűnt, élvezi, hogy az idősebb testvér szerepét játszhatja, mindig tört előre, míg Ava csak a nyomában poroszkált. Emmy magabiztos és határozott volt, Ava visszahúzódó és bizonytalan. Ava akkor érezte a legkényelmesebben magát, ha belemerülhetett a rajzolt világokba, amelyeket magának alkotott, vagy a könyvek fiktív világába. Emmy ellenben mintha azzal a meggyőződéssel született volna, hogy a való világ az ő számára készült. Persze nem szándékosan csinálta ezt, de az erősségei miatt Ava mégis sokszor kicsit selejtesnek érezte magát. Az Emmy természetéből fakadó szívósság csak még jobban kiemelte Ava félénkségét. Négy évvel idősebb volt, és mindig négyszáz lépéssel előtte járt. Már azelőtt is kezdett eltünedezni a húga életéből, hogy végleg elrejtette volna a Pipacsmező.

Ava felnézett az indulásokat és érkezéseket jelző monitorra. A gépénél továbbra sem jeleztek késést. Legalább eggyel kevesebb dolog miatt kell aggódni. Így is zümmögött több tucat más Ava agyának hátsó zugában, amiért viszont lehetett. Lesz-e turbulencia repülés közben? PJ jól fog-e viselkedni? A mellette ülő leveszi-e a cipőjét? Ava nem tartott különösebben a repüléstől, bár azért mindig a sor legszélére vett jegyet, ahonnan a legkönnyebb menekülni evakuálás esetén. A legutóbbi alkalommal, amikor egy esküvőre utazott repülővel, többször pánikba esve hívta a stewardesst, mert észrevette, hogy valami víz szivárog be a vészkijárat ajtajának szélénél. (A stewardess kissé lenézően tájékoztatta, hogy ez „csak kondenzáció”, és nem arról van szó, hogy az ellenséges külső atmoszféra próbálja betörni az ajtót.)

Ava próbált kicsit ellazulni, hátradőlt a széken, és a PJ-ről készült rajzra koncentrált.

PJ azonban nem volt nyugodt.

Hirtelen felállt a hordozóban, az orrát a mennyezet felé emelte, és hevesen szaglászni kezdett.

– Minden rendben? – Ava a két keze közé fogta PJ fejét, és belebámult a barna szempárba. Érezte, hogy a kutya kissé megrezzen, és még nyugtalanabb lesz. Elkezdte kaparni a földet. Megérezhetett valami változást a légkörben, erre próbálta figyelmeztetni.

Ava a táskájába dugta a vázlattömböt, majd a vállára emelte a kutyahordozót.

És valóban – alig néhány perc múlva lecsapott a tornádó.

4. fejezet

Sasha ide-oda kanyargott a reptéri könyvesbolt polcai között a vállára akasztott vászonszatyrával. Megszemlélte a romantikus olvasnivalók polcára kirakott regények élénk színekben pompázó borítóit. Mindegyiken csinos párok szerepeltek, egymásnak háttal állva, vagy kart karba öltve, vagy az arcukat összesimítva. Szúrni kezdte a szemét valami. Igazából irigyelte ezeket a képzeletbeli alakokat. A folyton civakodó ellenségeket, akikből aztán szenvedélyes szerelmesek lettek. A legjobb barátokat, akikből szerelmespár lett. A cinikusokat, akik elkezdtek újból hinni a romantikában.

Mindnyájan szerencsések.

Sasha is közéjük tartozott, odaillett volna ezeknek a fiktív arcoknak a sorába. Ő volt a mindig kacagó, vidám hősnő. Megvolt mindene, amit csak akarhatott.

Míg ő maga mindent romba nem döntött.

Sasha még mindig a könyvespolcokat nézegette, amikor észrevett valamit a látómezeje legszélén, a terminál hatalmas ablakaiban: egy villám cikázott át az égen.

Vihar lesz, gondolta. Hát ez tökéletes. A vidám, romantikus regényekben szereplő nőknek mindig napfény és virágözön volt a jutalmuk. Sasha zuhogó esőt érdemel.

Felsóhajtott, és rezignáltan elfogadta, hogy a Kaliforniába induló gépe valószínűleg késéssel fog felszállni. Ekkor megszólalt a feje fölötti hangszórókból egy hang, nyugodt, mégis ijesztő hangszínnel. Sasha megtudta, hogy sokkal sürgetőbb problémával kell szembenéznie: egy erős tornádót észleltek a repülőtértől ötven kilométerrel keletre. Minden utasnak és a személyzet minden tagjának azonnal menedékhelyet kell keresnie.

A felhangzó szirénától Sasha egész teste megmerevedett, a lába mintha a földbe gyökerezett volna.

– Azt mondták, „tornádó”? – kérdezte hangosan, bár senki sem volt ott a közelében, aki meghallhatta volna.

Sasha Bostonban élt, így sose kellett tornádók miatt aggódnia. Látott már egyáltalán tornádót? Az ő számára a tornádók csak a hírekben léteztek, ahol láthatta a totális pusztulás képeit, a romokat, amelyek egykor emberek otthonai voltak. Egy pillanatra lebénította a pánik. Elképzelte, ahogy az ablakok betörnek körülötte, az egész repülőtér romhalmazzá változik, az összes puha fedelű könyv cafatokra szakad, és elsodorja őket a dühöngő szélroham.

– Mennünk kell! – Hirtelen megjelent mellette egy könyvesbolti eladó, és megfogta a karját. A lány sokkal fiatalabb volt Sashánál, amit a szájából feltűnően kiálló fogszabályzó is mutatott, viszont jobban ismerte nála a repülőteret. Sashának végre sikerült megmozdítania a földhöz tapadt lábát.

– A legközelebbi óvóhelyre megyünk – mondta az eladólány, és hamarosan mindkettőjüket magával sodorta a sietős tömeg. Az utasok egyetlen, testekből és hátizsákokból álló hullámmá torlódtak össze, ideges zsibongás és a kis kerekes kézipoggyászok zörgése töltött be mindent. Aztán a tömeg kezdett szétoszlani. Volt, aki a lépcsőházak felé indult, volt, aki az alagsorba, mások a legközelebbi mosdóba tartottak.

Mint kiderült, ebben a terminálban a női mosdó kijelölt tornádóóvóhelynek is számított: a bejárat előtt egy táblán fekete spirál rajza állt, a rémálomba illő tornádótölcsér jelképe. Sasha fintorgott, amikor meglátta, de legalább tudta, hogy jó helyen van.

Talált egy kis üres helyet a mosdóban, oda bevette magát, és fürkészte maga körül az arcokat, egy kis vigasztalást keresve a nagy felfordulásban. A fiatal eladólányt, aki segített neki az egyre idegesebb és agresszívabb tömeg forgatagában, már nem látta sehol.

Sasha leült a padlóra, átkarolta a felhúzott térdét, és nekidőlt nagy fekete szatyrának, amit a háta mögé támasztott. Végül is alig van benne valami, csak néhány könnyű ruhadarab, pipereholmik és egy kotta.

Nem lehet, hogy ez az én történetem, gondolta Sasha. Hogy a pokolba kerültem ide?

Alig huszonnégy óra telt el azóta, hogy Sasha elhagyta a bostoni lakását. Két ébresztést is átaludt izzadtan az összegyűrődött, súlyos takarók alatt – a teste még mindig nem szokott hozzá, hogy egyedül fekszik az ágyban. Vágyott a téli takaró melegségére és súlyára, még így május vége felé is. Amikor felébredt, akkor döbbent rá, hogy teljesen elfelejtett összecsomagolni. Köd szállt az agyára, mondaná az anyja. Mintha valami kísérteties ködpára ereszkedett volna le rá. Néhány hónappal ezelőtt még sokkal szorgosabb lett volna, és sokkal jobban felkészül az útra. De tegnap csak odabotladozott a szekrényéhez – máris késésben –, és felmérte a korlátozott lehetőségeket, az épp tiszta ruhákat. Felkapott egy fekete leggingst, egy ujjatlan trikót és a legkényelmesebb, Tufts feliratú felsőjét, aztán még bedobott némi fehérneműt és egy neszesszert a szatyrába.

Szerencsére másra nem is nagyon lesz szüksége ott, ahová megy.

A gyűrűt persze már elcsomagolta hetekkel ezelőtt. Valami azt súgta neki, hogy hozza magával a kottát is. Rámeredt a nagy bőröndre, amely a szekrény hátuljában bújt meg, a bőröndre, amit nem fog magával vinni a repülőtérre. A bőröndre, amely csak ült ott várakozón. Még mindig meg volt tömve fürdőruhákkal, szalmakalapokkal és könnyű nyári ruhákkal úgy, mintha épp indulna a Csedzsu-szigeti nászútjára. A bőrönd nem tudott róla, mi történt, mialatt ott állt érintetlenül. Sasha letérdelt, és a bőrönd felső cipzárját elhúzva óvatosan előhúzott pár kottalapot. Könnyedén, tisztelettel érintette meg a papírt, aztán becsúsztatta őket a szatyor belső zsebébe, mielőtt elindult otthonról a közeli metrómegálló felé.

Most itt van, alig egy nappal később, egy mosdó padlóján menedéket keresve, és várja, hogy a tornádó letépi-e a terminál tetejét.

Mert Sasha nem az a nő, aki egy regény tarka borítóján szerepel. A története pedig nem egy romantikus szerelmi történet.

Vagy legalábbis nem olyan szerelmi történet, amit a legtöbben szívesen elolvasnának.

Mert a legtöbb ember boldog befejezésre vágyik.

5. fejezet

Ray az egyik vészhelyzetet lecserélte egy másikra – a tűzoltóság jelzőcsengőjét a reptéri tornádóriasztásra.

Na tessék! – gondolta. Egyetlen nap sem jut neki, amit csak saját magának szentelhetne. Egy nap, amikor a küldetésére koncentrálhatna, arra, hogy mit kell tennie Johnnyért. Az univerzumnak mindig az arcába kell tolnia, hogy neki más tervei vannak vele.

Ray a vállára akasztotta a hátizsákját.

– Jól van, mindenki őrizze meg a nyugalmát! A lifteket ne használják, induljanak a legközelebbi lépcsőhöz vagy a kijelölt óvóhelyre! – kiáltotta, csatlakozva a reptéri személyzet néhány tagjához, akik próbálták irányítgatni a rémült tömeget. – Mindenki maradjon távol az ablakoktól!

Ray talált egy üres kerekesszéket, és eltolt egy terhes nőt a mosdóig, aztán visszatért a székkel egy idősebb férfiért, mert meglátta, hogy nagyon lassan csoszog. Aztán segített a reptéri személyzet egyik tagjának a tágas lépcsőházba terelni egy tucat vidékit, akik nagy hangon a Twister című film rémségeit ecsetelték. (Ray persze nem hibáztatta őket, amiért félnek, csak jobban örült volna, ha kicsit rendezettebben vonulnak.)

Bár a hivatalos reptéri alkalmazottak irányítgatták az utasokat végig a folyosókon, mégis sokan, akik pánikba estek vagy bizonytalanok voltak, Rayhez fordultak. Az idegenek ösztönösen követték őt így is, hogy nem volt nála a tűzoltó-felszerelése. Megvolt benne a magabiztosság, a hidegfejű összeszedettség és a szemmel látható izomtömeg is, ami megnyugtatja az embereket egy krízishelyzetben. Miközben tolongva elsietett mellette a több száz összezavarodott utas, Ray a jobb karját a magasba emelve tartotta, és úgy mutatta a legközelebbi biztos menedékhelyet.

Ekkor megpillantotta a saját tükörképét a terminál magas ablakának üvegében.

Úgy festett, mint egy megelevenedett szobor. Az a szobor, amely a Penn Valley Parkban látható, a tűzoltók szökőkútján. Ez egy óriási és nagyon zajos szökőkút. Az erőteljes vízsugarak két élethű szobrot vesznek körbe: az egyik egy idősebb tűzoltó, aki térdelve egy fecskendőt tart, a másik fiatalabb, mellette áll, és kinyújtott karral mutatja az utat. Rayt és Johnnyt az édesapjuk vitte el ide még évekkel azelőtt, hogy mindketten beálltak tűzoltónak. Johnny szeretett olyan közel állni a vízsugárhoz, amennyire csak lehetett, így ha feltámadt egy kis szél, mindig jól összespriccelte.

Amikor Ray először látta a szökőkutat gyerekkorában, arra gondolt, hogy a térdelő figura az apukájára hasonlít: izmos testalkat a vastag ruhák alatt, a szeme sarkában szarkalábak, vastag szemöldök és még vastagabb bajusz. Később az öccsére ismert a fiatalabbik szoboralakban – rá emlékeztette a széttárt karú póz, a védelmező testtartás, az arcára írt szenvedély.

Ray mostanság inkább elkerülte a parknak ezt a sarkát, ha egyedül járt erre kocsival, és félrefordította a fejét, ha erre haladtak el a tűzoltóautóval. Ez nemcsak egy szökőkút volt, hanem emlékmű is. Az elesettek tiszteletére épült.

Ray még mindig látta a tükörképét az ablakban, közben a vihar már egészen közel ért.

A kifutópályákon tárgyak repkedtek a levegőben, mintha felszálló gépek lennének. Először csak elszórt papírok, aztán néhány narancssárga műanyag terelőkúp, majd nagyobb műanyag vödrök és rekeszek – mindent felkapott a szél, pörögtek-forogtak, aztán tovasodródtak. Eltűntek, szó szerint elvitte őket a szél. Ray nem volt benne biztos, hogy csak a fáradt szeme káprázik-e, de esküdni mert volna, hogy az ablaktáblák is megremegtek.

Aztán rájött, hogy már csak egyedül álldogál ott.

Mivel nem maradt más a terminálban, akinek segíteni kellett volna, Ray is odakocogott a lépcsőházhoz, és letelepedett a földre, egy kisfiú és egy stewardess mellé. Nekidőlt a hideg betonfalnak, és próbálta kizárni a füléből a körülötte visszhangzó rémült suttogásokat és a telefonbeszélgetéseket.

Úgy tűnt, a mellette ülő kisfiú egyedül utazik. Egy reptéri kitűzőt viselt a pólóján, ami azt jelezte, hogy kísérő nélkül utazó kiskorú. A póló a természettudományi múzeumból származhatott, egy aszteroidán ülő T-rexet ábrázolt.

– Mit tetszik gondolni, rendben lesz a repülőtér? – kérdezte a kisfiú.

– Szerintem minden rendben lesz – felelte Ray. A kisfiú pólójára nézve biccentett. – Az biztos, hogy nem olyan rossz ez, mint egy meteorbecsapódás.

A kisfiú bólintott, látszólag egyetértett Rayjel, vagy legalábbis megnyugtatták a szavai.

Lehet, hogy nem kellett volna ezt ígérnem, gondolta magában Ray. Nem is olyan elrugaszkodott az összehasonlítás. Egy tornádó mindent megsemmisít, ahol földet ér, akárcsak egy meteor. Felkapja és megpörgeti az otthonokat, mindent felforgat, kiforgat és a feje tetejére állít. Az ereje azonnal és válogatás nélkül elpusztítja az életeket.

Ray már csak tudja. Az ő életét is egyfajta tornádó dúlta fel alig három hónappal ezelőtt, váratlanul, sokkoló és mindent elpusztító módon. Ez az oka annak, hogy most itt van a repülőtéren, és hogy a Pipacsmező felé tart.