Fekete Vince

Gyönyörű apokalipszis

Versek
– szemelvények –

© Fekete Vince, 2024

„Idő nincs. Csak a testek. Csak a testek növekedése, zsugorodása. Csak a testek tágulása, terjedése, fölbomlása. Csak a testek születése és halála. Csak a formák megvalósulása. Csak a testek közötti tér, a halott tér, tiszta tér, üres tér, tömött tér tágulása, szakadása, elfolyása, csak az üregek bizonyítása, homályok szigorú szégyene, fények harag-hulláma, a testek közötti rácsok a holnapon.”

Juhász Ferenc: Rácsok a remény-sivatagon

„…az emlékezet híd, amelyet a felejtés szakadéka fölé verünk, hogy visszatérjünk azokra a tájakra, amelyet egykor az otthonunknak hittünk. De nem volna pompás maga a szakadék is, amelybe a hídon átkelve pillanthatunk? Olykor varázslatosabb élményt jelent, ha ezt az áthatolhatatlan sötétet fürkésszük, mint ha a túlpartra függesztenénk a tekintetünket.”

Bartók Imre: Lovak a folyóban

„…a mondhatatlan zsúfolta a szám…”

Szabó Lőrinc: Tücsökzene (259. Adria)

„Amit szeretsz, az megmarad / s a többi: sár.”

Ezra Pound: LXXXI. Canto

„…a teremtő gesztus nem más, mint rombolás…”

Judith Schalansky: Különféle veszteségek jegyzéke

„Mindent hallani ami egykor lélegzett az időben / minden van ami volt / de fent de bent a szem sós parazsában / él ami nincs”

Beney Zsuzsa: Haiku-pillanatok

Gyöngygolyók

Csak mondani kell, csak beszélni

mohón, leállíthatatlanul, beszélni

feltétlenül, mint akinek ettől,

ezektől a mondatoktól függ és

csak a beszéd láncán, a szótagok

apró gyöngygolyóin pereg tovább

az élete, belesodródni, beleélni

magad egyre jobban, egyre

feltartóztathatatlanabbul, és el-

mondani neki, nekik, mindenkinek,

hogy most, hogy itt van, most,

hogy itt vannak, hallgassák hát,

Ez az ő története, és mondani, mesélni

hangosan és boldogan, lelkesen és

felszabadultan, áradó örömmel

peregjenek, ömöljenek a szavak,

és fortyogjon-buzogjon belülről ez a

nagyszerű érzés, hogy most, hogy itt

vannak, itt ez a csodálatos lehetőség

is, hogy kimondja, kibeszélje mind-

azt, ami volt, ami van, s ami lehet, e beszéd

által is most már visszafordíthatatlanul…

2.

Buborék

Csak a jövő múlik el. Hogy majd

holnap, holnapután, vagy hogy

egyáltalán egy év vagy évek

vagy évtizedek múlva. Csak a

ma marad. És a jövő, a mi is lesz,

hogyan is lesz, eltűnik, szétfoszlik.

Csak a jelen marad, és alóla, mint a

fagyos rögök, fel-felbukkan a

múlt, mialatt a tudat vetkezik egyre,

szórja le ruháit, mindenét, az

utolsó, legutolsó semmiig, amikor

árnyéka sem lesz már, semmije

nem lesz már, senkije nem lesz már,

és egy óriási tartályban találja

magát, üres, irdatlan sötétben, és hiába

tapogat körbe, hiába keres-kutat,

mert nincs, már nem lesz kijárat sehol.

Rés

A körtét szerette leginkább,

azokat a szép, nagyra nőtt

császárkörtéket ősszel, amikor

elkezdtek hullni az öreg, majdnem

százéves fáról, olyankor hirtelen

megszaporodtak a méhek is,

a legyek, mindenféle bogarak

a fa alatt és a fa környékén, és ha

késett egy-két napot a felszedésükkel,

nem tudott valamiért a hegyi házhoz

kimenni, semmit nem hagytak

azokból a pompás darabokból,

még nyomuk sem maradt a lekaszált

fűben, ezért arra gondolt, hogy ott

alusznak majd a kertben, ott a fa

alatt, kimennek a köves úton az

autóval, ott hagyják a kapu előtt,

hiszen sem szomszédok, sem senki

sehol a környéken, teljesen kihalt

a hely, és édes körtét esznek éjjel-

nappal, ameddig csak szusszal bírják, egy

pokrócot is leterítenek, és azon

fekszenek a csillagos ég alatt, mézédes

körtét majszolnak, és nézik a szitás

fényben valakinek, ki tudja, kinek

a moccanatlan fejét odatapasztva az

égi kerítés egyik nagyon régen

kettétört lécéhez…

3.

Korzó

Mint a gumicsónak pereméről hátrabukfencező

könnyűbúvárok, fordul bele a légbe, gyönyörű,

tarka virágos, zölden suhogó mezőre ér, közepén

széles, keményre taposott dűlőút, elegáns férfiak és

nők jönnek vele szembe magányosan, de többnyire

párosával vagy csoportosan, mozgatja a fejét ide is,

oda is, jó érzés látni őket, mert azt hitte, hogy egyedül

lesz, de most, mint nyárdélutáni, vasárnapi korzón,

áramolnak vele szemben a sétálók, arcuk derűs,

szemmel láthatóan kedélyesen csevegnek egymással,

csak épp nem ért semmit, egyetlen szót sem, talán nem

is az ő nyelvén beszélnek, kecses mozdulatok, könnyű

színek, mosolygós szemek mindenfelé, ápolt kezek,

arcok, frizurák, olyan légiesek, mintha egyszeriben

súlytalanná váltak volna mindannyian, hosszú, könnyű,

tömött sorokban jönnek, nem akar megszakadni az

áramlásuk, zúg a szél körülöttük, suhog a zöld fű,

rettenetesen tűz a nap, fa, árnyék sehol, be kellene

kérezkedni egyikük, valamelyikük napernyője alá,

kézzel, lábbal integetve fordul az egyik felé, azt látja,

hogy az arca ugyanolyan, mindeniké ugyanaz az arc,

a nők is, a férfiak is, mintha egyenarcuk lenne, kérem,

mondja az egyiknek, pillanat, kap a másik után, de

csak vonulnak mereven, faarccal, mintha ott sem lenne,

beborul, kivilágosodik, majd megint, és újra és újra,

megsárgul a fű, hó hull, hideg lesz, és jönnek egyre

az arcok, már őszen, ráncosan, vonszolják a testüket,

húzzák, vonják, tolják magukat előtte megöregedve.

Kártya

Csutak Ilonának. Háromszék. Kézdi rajon.

Első soraimban is tudatom hogy egésséges vagyok melyet

nektek is szívemből kívánok írod hogy jól vagytok hogy

a küssebb betegeskedett de most ő is jól van s hogy rossz

idő volt arrafelé ha jobbacskára fordul iparkodjatok a

földekkel vigyetek trágyát a tószegibe vigyetek vagy

két szekér ganyét is a mocsár nem jó föld de ne adjátok

el ki kell gazdálkodni valahogy csak a föld maradjon ha

tehetitek inkább vegyetek mint eladjatok a tekeresbe

vessetek gabonát annyit tegyetek csak amennyit bírtok

felesleges ügyekkel ne vesződjetek ha sikerül a malacokat

eladni küldjél valami pénzt dianás cukrot szabadságra

mostanában bajosan mehetek keveset eresztenek el

tőlünk a héten találkoztam egy földivel ő mondott

egyet s mást még az otthoniakról írjatok most más

újságot nem írhatok vigyázzatok mindenre csókollak

mindnyájatokat – –

5.

Falanszter

Micsoda pazar szereposztás: nagyapád, nagyanyád,

másik nagyapád, másik nagyanyád, a szüleid, az ő

szülei, a testvérek is, a te testvéreid is, valami pincében

vagytok, rettenetes, boltíves helyiség, óriási, párás

üreg, minden nyirkos, mintha egy hatalmas gőzhajó

kazánházában lennétek, tagbaszakadt, salopétás alakok

mindenfelé, fogalmad sincs, hogyan kerültetek oda,

valahogy besurrantatok az ajtón, alámerészkedtetek

a lépcsőkön, és hirtelen ott találtátok magatokat ezek

között, akikhez semmi közötök, és most már mennétek

is, mondjátok nekik, de marasztalnak, nem lehet, mondják,

ha már jöttetek, maradjatok, mozdulatlan, sötét, tágas

nyugalom mindenfelé, meg ezek a salopétás alakok, akik

tesznek-vesznek, és marasztalnak, nem akarnak vissza-

engedni, testvéreid már reszketnek félelmükben, édesapád,

édesanyád, meg a tieid is valamit egyezkednek egyik…,

egy tagbaszakadt atlétatrikóssal, magamhoz szorítalak,

de bármennyire is kapaszkodsz belém, a salopétások

mindig visszahúznak magukhoz, hogy de még csak

egy kicsit, és tényleg csak szívességből, jó-e, barátaim,

kétségbeesetten kapkodod a fejed jobbra-balra, de most

már csak kapucnis, arctalan figurák mindenfelé, sem nem

nők, sem nem férfiak, név- és nemtelenek, nevet, arcot,

nemet kellene adni nekik, aztán villámfény és csend és

némaság és üresség mindenütt.

Katapult

Ül az asztal mellett, a portán, szolgálati ideje

végén, a félhomályban, bámul ki a semmibe,

az éjszaka nagy ákombákom betűkkel már

sokadszorra papírra körmölte, hogyan szeretné

majd akkor, amikor…, hogy kiket kérjenek meg

a legközelebbiek közül, a szomszédokból stb.,

ezzel tölti mostanában az idejét, miközben

legbelül, lélekben gyűjti a bátorságot, hogy

hozzászokjon a szeme a másik sötétséghez,

szinte sérti már, amikor derengeni kezdenek

a táj kontúrjai, minden porcikája azt jelzi, hogy

hamarosan megváltozik az idő, hó lesz, recsegő-

ropogó hideg, ezeken az éjszakákon mindig is

zavartalanul teltek az órák, nem jött senki, nem

verte fel rendőr, ellenőr, ő volt itt a… úgy mondta,

az atyaúristen, de csak magában, a feleségének,

otthon, de az legyintett, tudod, mi vagy te?, éjfél

körül már alig várta, hogy eljöjjön a munkaidő vége,

szívósan és érzelmek nélkül, ahogy egy hajnali

vonatot várunk, idő előtt érkezve a pályaudvarra,

a maga mögött lassan becsukódó kapu távolodó

négyzetében egyre sűrűsödő hópelyhek függönyét

látta, nemsokára húsában, csontjaiban folytatódott

a havazás, aztán a hideg is elindult, ahogy haladt,

felfelé a testében, s amikor a szomszédos faluba

hazaért, lefekvés helyett most megborotválkozott,

mosakodott, inget váltott, öltönyt vett, ahogy kell,

a kabátzsebébe csúsztatta a feles palack, asszony

elől elrejtett szilvapálinkát, kiballagott a házhoz

közeli árok partjára, a nagy fa mellé, mint egy isten,

gondolta magáról, egy félreeső helyen leült, ivott,

sírt, zokogott, hüppögve felhajtotta a mindenségben

számára legutolsó korty pálinkát is, hogy aztán a teste

mint szélben csattogó vitorla lengjen, lobogjon,

kalimpáljon az ünnepélyesen szállingózó hóesésben…

7.

Szerte, szét…

„Az író forrásai tulajdon szégyenei.”
Emil Cioran

Jöjjenek ide, és a nevüket mondta, utoljára szólították

azon a vezetéknéven, az övén, jöjjenek, mondta a román bírónő, egy

álmos biztonsági őr és egy őt ismerő gyorsíró társaságában, a szokásos

kérdések, és nem mondta akkor, hogy nem, mert megegyeztek, hogy

igen, és nem akarta senki átverni a másikat, elkérte a személyiket, az övét

utoljára ezen a néven, aláírtak valamiket, de erre már nem emlékszik

tisztán, három perc múlva már kint voltak az üres bírósági épület folyosóján,

és akkor már érezte, hogy nem bírja tovább, mert elkezdte a torkát

szorongatni valami nagyon erősen, majd egyszeriben kibukott, szárazon

előbb, majd könnyek között, és ő is elkezdett zokogni, ott szorították, ölelték

egymást harminc év után, háromperces megszűnésük legelején, zokogtak,

sírtak, pedig nagyon szeretlek, mondta, én is szeretlek, mondta ő is, és sírtak,

és szorították, ölelték egymást az előtérben, majd amikor valaki, épp egy

ismerős falubeli férfi, aki észrevette, hogy valami szokatlan történik, rövid

várakozás után végül elindult feléjük, megzavarva őket a búcsúzkodásban,

elindultak ők is lefelé a lépcsőkön, ki az ódon, vastag falú, dohos bírósági

épület levegőtlenségéből, ki az udvarra, ki a városba, a teljesen megváltozott

városba, ki az új életükbe, ki az ismeretlenbe, mint ahogy harminc évvel

ezelőtt elindultak ugyanígy, ugyancsak az ismeretlenbe, csak most teljesen

másképp, szerte, szét, és el, egymástól el…

Valami biztos
Magánbeszéd

Úgy csapott át rajta az érzés, mint a villám,

úgy sújtott bele,

úgy repesztette szét mindenét, mint egy eltévedt

gránát, s úgy

szórta szét, s tépte cafatjaira minden gondolatát,

minden

addigi kétségbeesetten felemelt építményét,

mindent, amiben

addig hitt, bízott, minden fogódzót és minden

biztos pontot

széthajított, szétröpített, s úgy ült most a kis falusi

ház délre

néző teraszán, mintha valami ünnepre várna,

mintha valamit

ülne éppen, születés- vagy névnapot, új év, új

ezred kezdetét,

ahonnan, tudja – miért is ne –, hogy másképp lesz

már tovább,

mert más lesz ő is, s más lesz a világ, amely

körülveszi, ült

ott a teraszon, és belévágott, belécsapott akkor

az a villám,

szilánkjaival az a gránát vagy bomba – szent

isten! –, és

szétdobott benne mindent, mindent, ami addig

valamiféle

rendszerben volt, minden rendezett polcot, fiókot,

rejteket

egyszeriben kiborított, s szétterített az udvarán, szét-

szórt oda a

terasz és a csűr közé, s most már tényleg semmi

bizonyosság,

semmi biztos pont nem maradt, úristen, én éltem

csak eddig,

és azt hittem, hogy tudok valamit, valami biztosat,

mormolta

maga elé, de nem, mondogatta némán, most már

végképp.

Álomszer…

„mit érdemes lett volna
megtapasztalnia a világból”

T. O.

A/

Ha megszülethetett volna,

ide, ebbe a térbe, időbe születik

meg, mi lettünk volna a szülei,

nyugodalmas, telt áramlásban

roppant gyengédség áradt volna

szét testünkben, amikor a világra

jön. Először lettünk volna

együtt, és először lettünk volna

magunkban, egyedül.

De így, időn és téren kívül, csak

mint mozdulatlan pára létezik.

Nincsenek körvonalak, felületek,

testek, formák. Egymásba olvad,

majd szétválik minden. Köztük

csak légmezők és fátyolos, áttetsző

fények. Teljesen nesztelenül

keringenek a mindenségben.

/B

És ha megszületsz majd,

ide, ebbe a térbe, időbe születsz

meg, mi leszünk majd a szüleid,

nyugodalmas, telt áramlásban

roppant gyengédség árad akkor

szét testünkben, amikor a világra

jössz. Először leszünk majd

együtt, és először leszünk majd

magunkban, egyedül.

De így, még időn és téren kívül, csak

mint mozdulatlan pára létezel.

Nincsenek körvonalak, felületek,

testek, formák. Egymásba olvad,

majd szétválik minden. Köztünk

még légmezők és fátyolos, áttetsző

fények. Teljesen nesztelenül

keringenek a mindenségben.

Jegyzet
A kötetben található idézetek fordítói:

Ezra Pound: LXXXI. Canto – Weöres Sándor fordítása

Judith Schalansky: Különféle veszteségek jegyzéke – Nádori Lídia fordítása

Homérosz: Odüsszeia, XI. ének – Devecseri Gábor fordítása

Emil Cioran: Gondolatok alkonya – Koman Zsombor fordítása

Lukács evangéliuma – Károli Gáspár fordítása

Gabriel García Márquez: Isabel monológja, miközben az esőt nézi Macondóban – Benczik Vilmos fordítása

Thomas Bernhard: Az Osztrák Állami Irodalmi díj – Adamik Lajos fordítása

Tartalom

Gyöngygolyók

2.

Buborék

Rés

Intenzív

Az erdőn túli ország

Mindenütt és…

Partitúra

Tengeri fű Talponálló

O.

Platán

Istenemistenem!

E. és o.

Hóttszén Talponálló

Halott ülés

Körtefa

Ólom

Nem mersz már többé átvágni a túloldalra

Hangzavar

Ozsdola Talponálló

Villanófény

Halom kajszibarack

Ideiglenes

Főnix

É.

Fémtüskék

Három piros Kauflandos táska A. Amikor megismerkedtek…

Knockin’ on heaven’s door

3.

Korzó

Kártya

Asztalitenisz

Jószerencse

Északi fény

Senkiföldje

Űrbor Talponálló

The exchange

Akcentus

Vörös kendő

Ájer

Folt Talponálló

Vonat. haza. stop

A kárpátok géniusza

Barométer Talponálló

Költő a magasban

Erdéj

Fesztelen

Inga

Rózsakert Talponálló

Vízkereszt

Örök város

Más táj

Három piros Kauflandos táska B. Amikor még gyermek…

5.

Falanszter

Katapult

Ezeréves erdő

Szét

Fenyítés

Búcsú Talponálló

Mélykék

Szeptemberi ég

Más. van. könnyű

Nyelv

Mázsaház Talponálló

Találk

Kétszemélyes nyelv

Karácsony

Újság

Nyaralni Talponálló

Mi helyett?

Mire gondolsz?

Milyen a színe az áfonyának?

Letarolt kultúrák

Rolling stones

A célpont megsemmisítése

Állólámpa

Három piros Kauflandos táska C. Lakatlan sziget

Knockin’ on heaven’s door 2.

7.

Szerte, szét…

Valami biztos

Kereszt és körkörös

Vészjelző

Erdő

Lila-kék-zöld Talponálló

Duplán, fölösen

A test emlékei

Függőleges homok

Más történet

A legutolsó utáni

Időfolyosó

Levegőtlen tojás Talponálló

Spektrum

Egyik. sem. ugyanolyan

Az erdei nők

Boldog festmény

Szellem Talponálló

De hány lépésre vagyunk?

Luxor

A taxis

Völgymenet

Hozzáférési pont

Eggyé

Három piros Kauflandos táska D. A fél

Álomszer…

Jegyzet

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Molnár Eszter Edina
Borító Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 423 0

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL