Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A füredi lány (A füredi lány-sorozat 1.), 2021

© Karády Anna, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Felelős kiadó: dr. Karády Anna

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-76-9

A festő

Az Úr 1764. esztendőjének Boldogasszony havában – a januárt itt így hívták – vártuk a festőt, hogy férjem, nemes Oroszy Mihály kérésére portrét készítsen rólam. Nem bántam, hogy a fáradt nap hamar eltűnik a téli égen – a sötét korábban hazahozta a férjemet. Ám ez alkalommal hiába vártam, későn érkezett.

Megörültem, amikor meghallottam, hogy a csizmájáról veri le a havat. Elé siettem.

Mihály hullámos, világosbarna hajába belefagyott a hó. Leheletével kezét melengette.

– Már aggódtam magáért!

– Áldomást ittunk!

– Mire? – csodálkoztam.

Jelentőségteljesen a szemembe nézett:

– Földre.

– Milyen földet vett? Hisz nem győzi így sem.

– A Posványos mai naptól az enyém.

Hát megszerezte.

Az új év második napján Oroszy Mihály megvette a helyet, ahol a 18. században magamhoz tértem: a földet, ami az átjárót rejti a két világ között.

1764-et írunk…

A múlt – ami nekem a 21. századot jelentette – távoli emlékként derengett, és igyekeztem messze hessegetni magamtól, mert a családom hiányára emlékeztetett, amelyre nem létezett gyógyír. Védtem magam az emlékektől.

Jövőmet Mihály oldalán – a 18. században – terveztem.

A havi vérzésem ekkor már majdnem két hete késett, és egyre többször kísértést éreztem, hogy elmondjam a férjemnek, de hallgattam Őri Katicára, az arácsi orvos, Cser István feleségére, aki fél évvel ezelőtt rám talált a Posványosban, és azóta anyám helyett anyám volt, helyi bábaként pedig ő látta el a várandós asszonyokat jó tanácsokkal. Hát még engem!

– Mihály rettentő jókedvre derülne! – érveltem neki. Habár az eljövendő szülés gondolata nem csekély aggodalomra adott okot, mégis örültem, hogy teherbe estem. – Nem mondja, de vágyik rá! Tudom!

– Nincs még itt az ideje – figyelmeztetett Katica. Meleg, barna szeméből áradt felém a kedvesség, majd felnézett az égre, és így folytatta: – Várj még egy holdtöltét! Utána szólhatsz! Tudom, mit beszélek. Keltettem már hiú reményt Istvánban! Örömömben tettem, de végül csak csalódást kentem az orra alá. Hallgass rám! Oroszy csókolgatni fog akkor is!

Ebben az ügyben ugyan nehezebben, de végül hallgattam rá, és ezúttal is jól tettem: korai lett volna örülni.

Egy szeles reggelen ugyanis derék- és hasfájásra ébredtem. Kerestem magam mellett Mihályt, de mindhiába, nem találtam otthon. Az ablakból is kémleltem, de a hóvihartól semmit sem láttam.

Erős, görcsös alhasi fájdalom gyötört, ami végül megszűnt, és a vérzésem megérkezett. Késve ugyan, de jött.

Úgy véltem, gyermeket várok, de tán igaz sem volt. Végigsimítottam lapos hasamon: testemen nem volt jele új életnek, csak a mellem nőtt meg kissé, és jobban fájt. Talán. Ha mégis igaz volt, akkor már az előtt elköszönt tőlem, mielőtt várhattam volna. A parányi lélek meggondolta magát, és inkább visszafordult. Talán előre megérezte – amit akkor még magam sem tudhattam –, hogy hamarosan búcsút veszek e földtől…

Túl korai volt beleélnem magam a gyermekáldásba. Veszteséget éreztem, csalódott voltam, és szomorú. Áldottam az eszemet, amiért megfogadtam Katica tanácsát, és Mihálynak nem beszéltem róla. Jobb volt így, hisz magasról lehet csak igazán mélyre esni, és ő zuhant volna velem együtt. Legalább nem szegtem feleslegesen a férjem kedvét, s tán semmi rendkívüli nem is történt.

A következő napokban megismertem a telet, ami ebben a században dúlt: az új évben az orromat sem szívesen dugtam ki a házból, mert reggelente jeges szelek ostromolták a falut – a kályhából ömlött a meleg, inkább elbújtam bent a fagy elől.

Napokig ültem a szalonban, és néztem a festőállvány hátulját, mely mögött a festőlegény lázasan dolgozott – én bámultam őt, ő meg a vásznat. Korábban éppen fordítva képzeltem: úgy hittem, a festőművész az, aki zavarba ejtően figyeli modelljét. Tévedtem.

Az ifjú festőt Boldizsárnak hívták. Nem lehetett több húszévesnél, vézna testét csontos váll keretezte, vékony nyaka előrehajolt, és fején gyapjas loboncban kócolódtak a szőke fürtök.

Élénken emlékszem arra a januári napra, mikor először megláttam, a kegyetlen hideg pontosan vele együtt érkezett Füredre. A tél legádázabb hajnalára virradtunk, a bakonyi szél végigsöpört az udvaron, a farkasok ordítottak. A dermesztő levegő a hegyeken átbukva ömlött le a Balaton felé, reszketésre kényszerítve a falut. Istentelen hideg köszöntött ránk, és hatalmas havazás – ilyet még sosem láttam –, a metsző tél mindenkit a házában tartott.

– Nekem tetszik – súgtam Mihálynak izgatottan, amikor Boldizsár kiszállt a hintóból. Orcáját pirospozsgásra festette a jeges út, szerencsétlen ifjú csontig átfagyott.

A nincstelen festőt Ráday Gedeon gróf ajánlotta a munkára: zsenge kora ellenére elképesztően tehetségesnek tartotta. Inkább télen küldte el hozzánk – tavasszal semmi pénzért nem engedte volna el péceli kastélyából, szolgálatait magának akarta. Ekkora távolság – főleg ítéletidőben – meglehetősen embert próbáló vállalkozás volt.

– Gyerek ez még, nem festő – súgta nekem Mihály.

A fiú valóban esetlenül álldogált – szótlanul és szerényen, alig mutatkozott be. Nem kívánta a társaságot, és a későbbiekben sem hagyta el a száját egyetlen felesleges mondat sem. Festőládáját úgy szorongatta, mintha kincset cipelne benne, alig akarta kezéből letenni. A kisházban, régi szobámban szállásoltuk el.

A freskók és a falfestészet fénykorát éltük, nem a portrékét – a gazdag világi és egyházi urak az általuk emelt impozáns épületek díszítésére foglalkoztattak festőket.

Ráday gróf és Mihály gyorsan egymásra találtak – mindketten a magyar mestereket részesítették előnyben –, hazafias szemléletük bizalmas barátságot szült kettejük között. Ráday a vázsonyi Oroszy-kúria összes mennyezeti- és falfestményét áttanulmányozta, majd felfogadta ugyanazt a magyar mestert. Mihály vágya – a portré – nehezebb ügynek bizonyult, mivel az arcképfestői megbízatásokat – még a magyarországiakat is – főleg osztrák festők vállalták el. Ám a gróf hálája nem váratott sokáig magára: az első adandó alkalommal viszonozta a szívességet, és elküldte Füredre Boldizsárt.

A fiú épp annak a festőnek volt a tanítványa, aki Ráday Gedeon apját is megörökítette. Ilyenkor mondják, kicsi a világ. Kicsi, és a 18. században egyenesen apró volt: atyámfia és sógorkoma kapcsolatokból állott az egész nemesi létezés. És habár a kapcsolattartás nehezebben ment, mint a 21. században, a kötelékek sokkalta erősebbek voltak. Egy baráti viszony, egy rokoni kapcsolat – még a legtávolabbiak is – ismeretlen ajtókat tártak ki sarkig, ezért nem győzték minden úton-módon formálisan is megerősíteni azokat.

– Ki írt? – kérdeztem egy alkalommal férjemet.

– Keresztapám.

– Ilyen gyorsan újra? Hisz múlt héten is tőle kapott levelet.

– Az egy másik keresztapám. Ez a kehidai.

– Hány keresztapja van magának?

– Csak négy.

– Csak? – csodálkoztam a reformáta szokáson.

– László fivéremnek tizenegy!

A komaság életeket mentett. Nemzetségeket emelt fel, és legalább olyan fontos volt, mint a birtok, amiből a legtöbb nemes élt. És ha netán a család egy fekete báránya kiesett a birtokból, mert elkártyázta, a família a hóna alá nyúlt, és addig támogatták, míg valami pozícióhoz nem jutott.

Az érem másik oldala azonban egyáltalán nem csillogott: a kirekesztést és a kiközösítést társadalmilag elfogadták, a becstelennek kikiáltott embert az egész közösség megvetette, és nemritkán tulajdon atyja is kitagadta. Ilyenkor zokogtak az anyák, könyörögtek a tékozló fiakért, de kérlelhetetlen volt a rend: a család és annak hírneve megelőzte a szeretetet.

A közmegbecsülés a lét alapját adta.

Egy rossz lépés vagy tisztességtelen ügylet egy egész família hírén foltot ejtett, ezért is vallották, hogy madarat tolláról, embert barátjáról.

Nem létezhetett tehát annál jobb ajánlólevél, mint amilyen a fiúnak volt: nagyra tartották a mesterét – Mányoki Ádámot –, és ő éveket töltött a híres festő mellett.

Férjem is azonnal kérdezősködött az öreg művészről:

– Hogyan halt meg?

– Megbolondult – válaszolt a fiú kurtán.

– Mitől? A festéktől?

– Az aranytól – vágta rá Boldizsár.

Mihály erre összeráncolta a homlokát.

– Nálam a szemfényvesztéssel ne is próbálkozz!

Az aranycsinálási láz rengeteg életet tett tönkre. A sóvárgó és szerencsétlen hiszékenyek belebolondultak a lehetetlen küldetésbe: mindenáron aranyat akartak kotyvasztani különböző tinktúrák és titkos receptek segítségével. A bolondos őrület nem válogatott. A mohó kapzsiság nem csak az egyszerű tudatlanokat hajtotta: a kolostorokban élő, tanult papokat ugyanúgy megfertőzte, mint a gazdag főurakat. Az alkimisták titkos laboratóriumokban bujkáltak, és rejtélyes jelekkel üzentek egymásnak.

– A gróf szerint páratlanul megáldott az Isten – folytatta férjem szigorúan. – De ebben a házban…

– Nem aranyat csinálni voltam ott – vágott közbe merészen az ifjú. – Én festettem!

– És az öreg mit csinált?

– A végén már csak a köveket köpülte.

Férjem elmosolyodott. Pont erre a válaszra számított.

– Ha nem festett, akkor te nem is a híres Mányoki Ádámtól tanultál.

Boldizsár nem válaszolt.

– Ha nem tőle tanultál, akkor kitől? – kérdezte Mihály gyanakvóan.

– A másik inastól, a némettől. Az már régóta az öreg mellett volt.

Este – amikor alváshoz készülődtünk – Boldizsár mesteréről faggattam a férjemet:

– Ki az a Mányoki Ádám?

– Híres festő – sóhajtott. – Még a királyi udvarokat is bejárta! A jövendő őt sem emlegeti?

– Én nem hallottam róla! De attól még lehet híres.

– Rákóczi Ferencet is megfestette. Remélem, őt nem hagyták ki a mindentudó könyveid!

Késtem a válasszal, így Mihály villogó tekintettel folytatta:

– Címerük vörös mezőben kiterjesztett, fekete szárnyú sas, mely jobbján…

– Tudom, ki volt Rákóczi Ferenc – vágtam közbe. – Zrínyi Ilona fia.

– Anyja Zrínyi Ilona. Így mondd! Nem az anyjáról ismerjük!

Tartalmi szempontból akadt volna min vitatkozni – éreztem is a késztetést –, de nem tettem. Férjem segítő szándékkal mondta, és őszinte megkönnyebbülést láttam az arcán, amiért a híres szabadságharcost nem felejtette el a világ… De néha úgy viselkedett, mint aki mérges a jövőre: őszintén megsértődött a megváltozott hangsúlyokon. Hiába tudta, hogy az idők változnak, mégsem lehetett a gondolatot megszokni, hogy a jelen – amit ekkor éltünk – egyszer a múlt jelentéktelen részévé halványodik, és én nem fújom kívülről az eseményeket.

A történetírás csak emlékezni tud, és rendszerint csak a jelentős eseményekre: van, amire tisztábban, van, amire kevésbé jól. Lehetetlen hűen ábrázolni a múltat, hiszen fontosságukat tulajdon jelenük is eltérően ítéli meg…

Többször megesett, ha számomra ismeretlen családnévről beszélt, hogy segítségként a címerüket kezdte mesélni, hátha erről majd emlékezem. Mihály nem érthette meg a jövőt, mert akadt, amiről nagyokat hallgattam. Nem csak az elektromosságról és internetről, hallgattam az egész fogyasztói társadalomról és a rengeteg adatról. Hallgattam arról is, hogy a címerek jelentősége némiképp avult, mert ezer másik kérdést vetett volna fel, amire a magyarázat szintén érthetetlenül idegennek hangzott volna.

Mentségemre váljék, nem hazudtam neki soha – ha szóltam, igazat beszéltem –, de bizonyos részletekbe nem mentem bele. Egyáltalán nem beszéltem olyan eszközökről vagy információkról, amit felfoghatatlan léptékűnek ítéltem. Nem akartam, hogy a jövő, mint egy ijesztő és ismeretlen, idegen világ, beárnyékolja az életünket. Különben is, jobb, ha az ember nem ismeri a jövőt. Nekem sem volt mitől tartanom, mert az Oroszy család életéről semmit sem tudtam – ilyenformán a jövő szerencsére az én távlatomban is rejtélyesnek és kiszámíthatatlannak bizonyult.

Rákóczi Ferenc portréja nem hagyott nyugodni, ám hiába töprengtem, a fejedelem arca minduntalan csak az ötszázforintosról jutott eszembe. Lelki szemeim előtt megjelent a ciklámenszínű papírpénz, rajta a hosszú göndör hajú és tollas kucsmát viselő, nagybajuszú Rákóczi.

– A világ nem felejti el – fordultam ismét Mihályhoz. – A papírbankót is Rákóczi Ferenc képével díszítjük. Tudja, az ifjabbal, kinek atyja Rákóczi Ferenc, nevelőatyja Thököly Imre.

– Tudod, honnan lehet megtudni, hogy valaki igazán híres művész? – merengett el Mihály.

– Honnan?

– Ha Gergely is ismeri a nevét!

– Darna Gergelyre gondol? – Elképedtem a lovász neve hallatán. – De hát ő egyáltalán nem is szereti a festményeket!

Mihály felnevetett.

– Éppen ezért mondom! Híres festő az, akiről még a lovász is hallott!

Darna Gergely – azaz Ostor, ahogy én magamban neveztem – lovász volt, de mégsem egy a szolgák közül. Kilógott a sorból – vagy inkább soha be sem állt. Ez nem azt jelentette, hogy nem szolgált. Éppen ellenkezőleg! A férjem őt tartotta leghűségesebb emberének, gondolkodás nélkül rábízta volna az életét is.

Ostor nem írt, nem olvasott, és a művészetek területén sem jeleskedett, viszont ismerte a természetet – nem is akárhogyan –, és mindenkinél jobban vadászott. Mihállyal mindketten kitűnő lovasok voltak, és szerettek együtt tartani. Ilyenkor úgy éreztem, sokban hasonlítanak, pedig nem is különbözhettek volna jobban egymástól: az egyik úr volt, a másik szolga.

Mihálynak felettem is hatalma volt. A napnál is világosabb törvény okán: akié a föld, azé a jog. Erről nem lehetett elfelejtkezni. Akkor sem, ha szerettem a férjemet, és ő is szeretett engem.

Oroszy Mihály kivételes férfi volt – ha valaki tudja, hát én, a felesége, tudom –, de makacs is: nem fogadott el könnyen tanácsot, és egyszerűen képtelen volt más emberre hallgatni, ha valamit a fejébe vett.

Ostor szavára adott. Az enyémet védte.

Türelmesen meghallgatott, és nyitott szívvel közelített, de hazudnék, ha azt mondanám, minden könnyen ment. Olyan is előfordult, hogy mérgesen faggatózott, mert nem adtam neki kielégítő válaszokat. Sokszor nem értette meg, hogy a technikai vívmányokat képtelen vagyok érthetően elmagyarázni. Rosszabb napokon ezen össze is zördültünk.

– Lehetetlent kér, nagyságos uram! Kétszázötvenhét évet képtelenség elmagyarázni!

– Hogy van az, hogy én tudok neked mesélni? Mátyás királyról, a fejlődésről, amin azóta végigment e nemzet! És a világ is! Vegyük az újításokat! Itt a nyomda. Az emberek nem hitték el, hogy ilyet lehet, de felfedeztük! Vagy Amerika! – sorolta a mérföldköveket. Ömlött belőle a szó, nem hagyta ki a haditechnikai vívmányokat és a lőfegyvereket sem.

– Higgye el, a most következő száz év átalakítja a világot! Ugrásszerű a fejlődés, a gépek miatt…

– Már megint ez az ipari forradalom, mindig ezt szajkózod! – bosszankodott. – Meg azok a bájgúnár angolok!

– Nagyságos uram! 1500 és 1800 közelebb van egymáshoz, mint 1800 és 1900! Higgye el, elmagyaráznám jobban, ha tudnám!

Néha persze meséltem – ilyenkor napokig emésztette a dolgot. Amikor meghallotta, hogy az ember egyszer a levegőben fog repülni, már rutinosan visszakérdezett:

– Gépeken?

– Igen, a madárnál is gyorsabban.

A holdra szállást elvetettem – nem akartam megrémíteni –, a repülésről is napokon át győzködtem, mert folyton elbizonytalanodott, hogy tréfálkoztam. Nem csak nekem kellett megszoknom a 18. századot, neki sem volt könnyű dolga. Bele kellett törődnie, hogy a jövőt nem értheti meg, akármennyit is mesélek róla. Mégis az volt a legfontosabb: férjem hitt nekem, én pedig őt választottam – a 18. századdal együtt.

Mihály mellett a feudalizmusból is kijutott nekem: az osztályrendszer igazságtalansága, az önkény és a nők elnyomása. Ráadásul, ha az általános közegészségügyi állapotokat is fegyelembe vettem az orvostudomány akkori állásával, egyértelműen veszélyes döntés volt a választásom – észszerűtlen és kockázatos.

Bármit vetettem össze, mindig ugyanarra jutottam. Végül már nem méricskéltem.

Szerelemben felesleges logikát keresni, a külvilág számára gyakran nem éri meg a sok áldozat. Mégis, aki benne van, az elképzelni sem tudja másképp a világot. Én is így voltam ezzel. Magam választottam ezt az életet, szabad akaratomból mentem felségül nemes Oroszy Mihályhoz.

Feleségül mentem? Rohantam!