AMTAK E-KÖNYVEK

BENEDEK ELEK

A MAGYAR NÉP MÚLTJA ÉS JELENE

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-66-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Benedek Elek:

A magyar nép múltja és jelene

Tartalom

Benedek Elek:

A magyar nép múltja és jelene

BEVEZETÉS.

Szabadok és nem szabadok.

Szent László.

Megye és község.

A királyi hatalom.

Az arany bulla.

A tatárjárás.

A főnemesség.

Úri hatóság alatt.

Az erdélyi parasztlázadás.

A Hunyadiak kora.

Dózsa György lázadása.

Mohács.

Török világ - német világ.

A kuruczvilág.

A »csöndes évek«.

»Életünket és vérünket!«

Negyven év.

Virrad.

Szabadság, egyenlőség, testvériség.

Fészek-rakás.

Család és iskola.

A nép lelke.

A véradó.

Erdőn, mezőn.

A faluban.

A temetőkertben.

BEVEZETÉS.

Szabadság, egyenlőség, testvériség: a népek e Szentháromsága forrasztotta egy testté-lélekké a honfoglaló magyart. Egy nagy család ez a nép, melyet közszükség s közakarat indított honszerző útjára az őshazából, hogy, a ma is élő s tiszteletben tartandó néphit szerint, megkeresse s elfoglalja Atilla örökét. Szent ez a hit, ezer éve őrzi szívében a magyar nép: nincs arra ok, hogy e hitében megzavarjuk.

Hogy szabadság, egyenlőség, testvériség forrasztotta egybe a honfoglaló magyart: ezt már nemcsak a hagyomány őrizte meg. Följegyezték a régi krónikások; a jelenkor tudós történetírói is ezt vallják, ezt bizonyítják. S a 48-iki törvényhozás, midőn a föld népét bevette az alkotmány sánczai közé; midőn egységes nemzetté tette ennek az országnak mindenrendű és nyelvű lakosságát: valóképpen visszaadta azt a Szentháromságot, melynek zászlaja alatt indúlt honszerző útjára a magyar, amely zászló azonban - alig száz esztendővel a honfoglalás után - sárba hullott. Csaknem ezer esztendő véres küzdelme s csöndes munkálkodása tudta fölemelni e zászlót a sárból s a honfoglalás ezer éves ünnepe mellett a legnagyobb s legszebb ünnepünk most következik: ünnepelvén a népszabadság, a szegény, elnyomott nép fölszabadulásának ötven éves fordulóját.

Ez a nagy, ez a nevezetes alkalom szülte e könyvet, melyben az »Istenadta« népnek történetét irom. Annak a népnek a történetét, melynek »egyik kezében ekeszarva, a másikban kard«; mely ezer esztendőn át hullatta vérét a honért, amelynek ő nem volt szabad gyermeke; hullatta véres verejtékét a földre, mely nem volt az övé s melyhez mégis megható hűséggel ragaszkodék! A nép történetét írom, annak a népnek a történetét, mely ezer esztendő óta dereka ennek az országnak; ereje, tápláló vére a nemzetnek; mely megőrizte híven a régi jó erkölcsöket, jellemző vonásokat; megőrizte a viseletet; és megőrizte a szép magyar nyelvet, akkor, midőn a főnemesség már-már elvesztette nyelvét, nemzeti karakterét...

A nemzet... Ez a szó, a mai értelmében, üres szó volt jó kilenczszáz esztendőn keresztül. Úri és paraszt nép lakta e földet, kölcsönös szeretet, bizodalom nélkül.

Az úr magának élt; a paraszt is magának.

Magának, ha előbb rossz kedvvel lerobotolta, amivel urának tartozott. Akkor került a sor reá. A maga dolgára.

Egymás búját, baját nem érezték. Közös czélok csak nagy ritkán melegíték úr és paraszt kebelét. Ritkán, rövid időre, hogy még messzebb távolodjanak egymástól.

Egy nyelvet beszéltek, egy Istent imádtak: mégsem voltak testvérek. Közös czélok, közös vágyak, reménykedések nem lelkesítették. Ami egyiknek üdvösség volt, a másiknak kárhozat. Amely forrásból életvize bugyogott az egyiknek, halálvize a másiknak. Urban és parasztban egy volt közös csupán: a föld, az édes anyaföld mérhetetlen szeretete s kilenczszáz esztendőnek nagy nyomorúságai, keserű tapasztalatai után fakadhatott csak e szeretetből egy másik: egymásnak a szeretete, megbecsülése. Kilenczszáz esztendő véres és békés küzdelmei, rettenetes emlékű parasztlázadások s az ezeket mindig nyomon követő újabb meg újabb elnyomatások után lett úr és paraszt újra egy testté, lélekké, azzá, ami volt a honfoglalás idejében s aminek látja ma és tudja az egész világ: nemzetté.

Mi e könyvnek a czélja?

Végigvezetni az olvasót a magyar történelem kevésbbé ismert, járatlan ösvényein. Eléje teríteni a magyar népnek, a föld népének ezer esztendős történetét; hol jobbra, hol rosszabbra forduló állapotát; végigvezetni a törekvések, küzdelmek ezer esztendős útján, amely törekvéseknek, küzdelmeknek hol nyílt, hol rejtegetett czélja ez volt: szabadság, egyenlőség, testvériség.

Nehogy az olvasó félreértse szándékomat. E könyvnek nem lehet czélja már begyógyúlt sebeknek felszaggatása. Ellenkezőleg: az a becsületes czélja van, hogy a szabadság, egyenlőség és testvériség Szentháromságában eggyé lett népek közt a szeretetet még bensőbbé tegye, urat és parasztot, a szó nemes értelmében egy testté s lélekké forrasszon össze.

Történetet írok, szívemben mély szeretettel a föld népe iránt, melynek véréből való vér vagyok én is, de nem gyűlölettel az iránt az osztály iránt, mely nemcsak ura s elnyomója tudott lenni a népnek, de szerető édesatyja is s mely végül önként, kényszerítés nélkül, példátlan lelkességgel, maga küzdi ki a nép szabadságát, osztja meg vele jogait, osztozik vele a közterhekben!

Való igaz, hogy a nemesség nemcsak a nép, de a maga érdekében is cselekedett, midőn a népet a földdel együtt fölszabadította, de e könyv olvasói ne feledjék, hogy a nemesség zöme saját maga ellen vélt cselekedni, midőn a nép felszabadításáért lelkesűlt s igy amit tett: az ő részéről, az ő legjobb hite szerint, nagylelkű lemondás volt a kiváltságokról s becsületes osztozkodás a néppel jogokban és terhekben.

Azt gondolom, apró részletezés nélkül is kitűnik az elmondottakból, mi lehet könyvem tartalma s minő az iránya. A föld népének története, állapotának, életének rajza e könyv a szolgaságtól a szabadságig.

A honfoglaló magyar nép életemódjának, műveltségi állapotának rövid rajzával kezdem könyvemet, úgy megyek át annak megrajzolására, miként alakúlnak a különböző rendek, osztályok s mint süllyed a tiszta magyar faj egy része jobbággyá. A föld népének a nemességgel való viszonya, a népnek állapota s küzdelme a szabadulásért: ez húzódik végig könyvemen. A parasztlázadások egész sorával találkozik könyvemben az olvasó. Kezdve az erdélyi parasztság 1437-iki lázadásán, lehető hűséggel írom meg a különböző parasztlázadásokat, nevezetesen: a Dózsa-lázadást, ezt a nagy parasztdrámát; a Péró-féle lázadást; a Hora- és Kloska-lázadást; nem is említve itt a kisebb paraszt lázadásokat. Hogy királyaink minő háborúkat viseltek, hol s kikkel hadakoztak: nem az én könyvembe való, s csak annyiban érdekel ez vagy az a történeti esemény, amennyiben megvilágítja, érthetőbbé teszi a nép szomorú állapotát, szabadulásért való küzdelmeit. Könyvemnek aránylag legnagyobb része lesz e század első felének története, mikor a nemességnek színe-java hatalmas akczióba kezd a nép felszabadításáért. A magyar nemzet történetének legszebb lapjai ezek: a Széchenyiek, Kossuthok, Bezerédjek stb. kora. És nagy szerep jut a költőknek, kik többnyire a nép fiai s kik a toll erejével küzdenek a vérükből való vér felszabadulásáért. Természetes, hogy külön fejezet illeti meg Petőfit.

Ez könyvemnek nagy vonásokban rajzolt első kötete. A második kötet a most élő népet rajzolja: a bölcsőtől a sírig. Végig kisérem a népet a szó való értelmében, születésétől haláláig. A fészekrakáson: a házépítésen kezdem. Hogyan építi házát a magyar ember? Mik a nevezetesebb külömbségek e tekintetben az ország különböző vidékein? Mint fejlődött az építkezés az idők során?

Aztán jön a családi élet megalapítása. Az ezzel kapcsolatos lakodalmi szokások. A gyermek ápolása, nevelése. A gyermek iskolába kerül. Milyen a falusi iskola? Milyen volt régen, milyen ma? A nép nyelve általában s tájak szerint. A nép hite, vallása. Költészete. A nép ruházkodása, viselete, a nevezetesebb eltérések.

A katonaélet: régen és most. A katonaságból haza kerűl a legény: kezdődik a gazdaság. Milyen az a magyar paraszt-gazdaság? Elvezetem az olvasót a pusztára, az erdőre. Az alföldi magyar tanyájára s a székely sovány, keskeny földjére. Külön helyet követel a pásztor élet. És a magyar halász. S a magyar mesterember.

Hát a községi élet? És az alkotmányos jogok gyakorlása? A restauráczió? A követválasztás?

Igen, a bölcsőtől a sírig kísérem a népet: a halottas házhoz, meghallgatni a siratót, a néplélek e kevésbé ismert kincsét, s a temetőbe hol még láthatók a sírkövek közt a régi, harczias világra emlékeztető kópjás fejfák.

Nagy útra viszem az olvasót, aki velem tart; de hiszem, hogy - ha csak könyvemnek hőse, a nép iránt való erős szeretetemben túl nem becsültem erőmet - utunk nemcsak nagy, hanem érdekes és tanulságos is leszen.

A honfoglaló magyarok.

A honfoglaló magyarok száma. - Egyenlőség. - A családi élet. - Az itt talált népek. - A nagy-
és kisbirtok. - Állattenyésztés. - Halászat. - A tanya. - »Ázsiai« gazdaság. - Megjelenik a kereszt.

Kétszázötvenezer főnyire becsülik történetíróink a honfoglaló magyarok számát: férfit, nőt, gyermeket együtt. Kétszázötvenezer főnyi nagy család tört át a vereczkei szoroson s húzódott le a Tisza mellé: itt kezdődik a honfoglalás, annak az áldott, szép földnek a megszerzése, melynek a neve ezer esztendő óta: Magyarország. Jöttek a tiszta magyar fajjal mindenféle keverék-népek is, különösen szlávok, többnyire kénytelen-kelletlenül, de bizonyára sokan önként, jókedvvel is. Amazokat a kényszerűség, emezeket a reménykedés fűzte a honkereső magyarhoz: hátha ennek az elszánt, vitéz népnek a társaságában sorsuk jobbra fordul.

A tiszta magyar faj, a hét törzsre oszlott magyar nép, melyhez a nyolczadik, a kabarok törzse, Lebediában szegődött, azóta már ezer éves életében ekkor élvezte a legtisztább, a szó igaz értelmében eszményi szabadságot. Nem korlátlan, féktelen szabadság volt ez. Az a nép, mely karddal szerezte meg e földet, nem lehetett fegyelmezetlen tömeg, amelynek minden tagja a maga esze után indul s a közös munkában kénye-kedve szerint vesz részt. Mert ember és ember közt, a maga dolgának tetszés szerint való végzésében, nem volt ugyan külömbség, szabad és független volt ennek a nagy népcsaládnak minden tagja; de a közérdekű dolgok intézésére, végrehajtására vezér kellett, akinek, midőn a nép összesége által elfogadott tervek, határozatok végrehajtására került a sor: parancs volt a szava. Mi tette a külömbséget ember és ember közt? Nem a születés, hanem az egyéni kiválóság. Az ész, erő, vitézség; a jellem tisztasága, megbízhatósága. Nyilvánvaló, hogy ezek s ezekkel rokon tulajdonságok emelték Árpádot elsővé a legelsők, a legjobbak között; aminthogy viszont jellembeli fogyatkozások: gyávaság, árulás, erkölcstelenség, lopás, gyilkosság s más egyéb bűnök már a honfoglalás előtt szolgává süllyeszthették a tiszta magyart is.

Ha a magyar fegyelmezetlen, gyűlevész, az igazi szabadságot a féktelenkedéstől megkülönböztetni nem tudó nép, - aminek ellenkezőjét bizonyítja hadviselésük módja a honfoglalás idején, - elfoglalhat ugyan jó nagy darab földet a mai Magyarországból; elfoglalhatja talán az egész országot: egy pár esztendőnél tovább aligha van maradása itt. Apránként elzüllődtek volna a törzsek, nemzetségek, ha nincs meg bennök az az erős családi érzés, mely a család tagjainak egymáshoz való ragaszkodásában s a családfők iránt mind e mai napig élő hagyományos tiszteletben nyilvánult, s mely a magyarnak egyik legszebb vonása volt minden időben. Ragaszkodás egymáshoz, tisztelet az öregebbek, értelmesebbek iránt: ezek a tulajdonságok fölöslegessé tették a zsarnoki, kényúri vezetést; a hadviselésre szükséges fegyelemnek mindennél megbízhatóbb eszköze volt a népnek e két tündöklő erénye.

A régi magyar családi élet tisztaságát még az akorbeli ellenségeink sem tagadhatták. Míg más pogány, nomád népeknél a többnejűség volt szokásban, ami már magában lehetetlenné teszi a családi élet tisztaságát: a meddig csak a történelem világa mellett visszanézhetünk, a magyar embernek sohasem volt egyszerre egynél több felesége. A viszony férj, feleség, szülő és gyermek, testvér és testvér közt akkor is csak olyan természetű lehetett, mint ma a föld népének még jó nagy részénél: patriarkális. Az asszony a férjét így szólítja: uram. Az asszonynak tehát a férfi ura, de ez nem annyit jelent, hogy az asszony az ő urának szolgálója. A férfi a család feje, több az asszonynál, mert erősebb. Ő védi a gyöngébb asszonyt. Az ő erős karja védi a sátrat, a házikót, a családot gonosz ember szándékától. Ő szerzi meg a mindennapit. De ha sátra mellől elszólítja a csatakürt, a feleség a család feje, védője, kenyérszerzője, az asszony műveli a földet, őrzi a nyájat a rabszolgákkal. Azokkal, kiket a magyarok magukkal hoztak s azokkal, akiket itt találtak. A magyar asszony tehát a férjnek társa, nem megvetett cseléde. A családi kötelék ereje, tisztasága szereteten és tiszteleten nyugszik: nemcsak az asszony szólítja a férjét uramnak, ezt a megtisztelő szót a gyermek is oda ragasztja az apám-hoz, mondván: apámuram, édes anyjának: anyámasszony. Az öcs a Székelyföldön még ma is bátyámuramnak szólítja a testvérbátyját is, ha az legalább nyolcz-tíz esztendővel idősebb mint ő, s hogy ez a szép patriarkális vonás ősi szokás és nem újabb keletű, azt igazán fölösleges volna bizonyítani. A régi magyar nyelvből maradtak ránk e szavak: néne, húgom, ükapa, máska - nagyapa vagy dédapa, a szüle, melyek mind azt bizonyítják, hogy a honfoglaló magyar népet erős családi érzés forrasztotta eggyé.

Mind e szép vonások a mellett tanúskodnak, hogy a honfoglaló magyar nép nem volt elvadult, minden lelki műveltség nélkül való tömeg, s ha nem voltak, mert még nem lehettek, írott törvényei, ezeket akkor még bőven pótolta a velök született, apáról fiúra szállott erős fogékonyság a tiszta erkölcsök, s nevezetesen a családi élet tisztasága, a családi becsület megőrzése iránt. A férj büntetlenül ölhette meg a hűtelen asszonyt, ami arra vall, hogy e nép kényes volt családi becsületére. Az özvegy asszony, ha gyermek nélkül maradott hátra, csak a férje rokonához mehetett feleségül, ami meg a mellett bizonyít, hogy nagy fontosságot tulajdonítottak a családi kötelék mennél szorosabbra való füzésének. Ma ezt családi politikának neveznők; akkor több volt ez annál: nemzeti politika. Egy honszerzésre indult nép bölcs, józan eszű politikája.

De e nép lelki műveltségére nemcsak a családi élet tisztasága vet kedvező világot. Ez a nép több olyan szót ismert, melyek bizonyos műveltségre vallanak s melyeket nem más népektől vett át. A honfoglaló magyarnak megvoltak már e szavai: ész, elme, bölcs, hit, gond, tiszta, ok, okos, igaz, szűz, szemérem stb. S bár mint nomád népnek vadászat és halászat, a házi állatok őrzése volt fő foglalkozása, már az őshazában foglalkozott a föld mívelésével is: búzát, árpát, darát, kölest, kendert, lent termelt s az asszonyok fontak, szőttek, ismerték a kendertörőt, tilót s a szövőszéket. A bor s a sör készítéséhez is értettek. Természetesen, a hosszú vándorlás, a nyugtalan élet, örökös háborúskodás megakasztotta e foglalkozásban, s mikor e földet elfoglalták, jóformán újra kellett tanulniok a földmívelést. De jó száz esztendő telt el az új hazába való megérkezés után, hogy a magyar komolyan kezdett foglalkozni szántással, vetéssel. Az első száz esztendőt a honfoglalás munkája s a szomszéd országokban való kalandozás foglalja le. A földet többnyire a magukkal hozott rabszolgák s az itt talált népek művelik.

Minekelőtte tovább mennénk, tudnunk kell, hogy miféle népeket talált itt a honfoglaló magyar.

Íme: Magyarország nyugati és délnyugati része a frankoké volt. Ezek voltak az urak, s szolgáik, kik a földet művelték: a morvák s a szlovének. Keleten: a Tisza mentén s Erdély hegyei közt keverék népek laktak, melyek közt a bolgár válik ki. Az ország ama területén, hol a frank volt az úr, már nagy Károly óta - az akkori viszonyok szerint - rendes módon folyt a gazdaság. Nagy uradalmak voltak, melyeket a szláv szolga nép szántott, vetett, aratott. Mikor a magyarok bejőnek, a szláv népség gazdát cserél. Aki nem áll ellent, azt a magyar fölveszi a maga nemzeti rendjébe, az ellentállót azonban, legyőzvén, szolgájává teszi.

A honfoglalás nagy munkája közben már kezd formálódni a nagy és a kis birtok. A nyolcz törzs vezérei kapják a nagy területeket. Ki a mely területet elfoglalt, ott üti fel szállását. A nemzetségek - 108 volt Kézai szerint - külön-külön nemzetségenként kapnak földet, s az egy-egy nemzetségnek jutott területet egyforma joggal bírja eleinte a nemzetség minden tagja. Csak később kapja ki minden egyes ember a maga részét: ezek a középosztály, a középnemesség ősei.

Természetesen, maradt föld a régibb lakosok kezén is, de ezek csak részben voltak szabad emberek. Többnyire a várak környékén laktak, e környék földjét bírták, művelték s ennek fejében kötelesek voltak a várak őrizetére, védelmére, általában fegyverviselésre; vagy ha fegyvert nem viseltek, ellátták a vár fegyveres népét a szükséges élelemmel. Amazok a várjobbágyok, emezek a várnépek, kikkel majd közelebbről ismerkedünk meg. Mind az a vár, amit a honfoglaló magyarok itt találtak, mind az, amit a honfoglalás idején építettek, a nemzet közvagyona volt. Ezeket tehát a törzsek fejei nem mondhatták magukénak, csupán védelmükre, felügyeletükre bízta a nemzet. Nemzeti vagyon volt a várakhoz tartozó föld is, melyet tehát nem lehet szabad birtoknak neveznünk, de viszont amint a föld, a népe sem állott egyeseknek a szolgálatában. Ám akkor még nehéz volt külömbséget tenni törzs és nemzet közt, s már Géza s utána különösen szent István, az inkább csak névszerint nemzeti, de valóságban a törzsfők érdekeit szolgáló vagyont királyi vagyonná változtatja, a várak földje és népe a királyi hatalom erősítője lesz.

Bizonyosnak vehetjük, hogy a tiszta magyar faj a vezérek korában alig foglalkozott földmíveléssel. Törzsek és nemzetségek közösen bírták a megszállott területet, s habár a vezérek korában már megkezdődik a birtok elosztása, vagy amint a nép ma is mondja: az osztály, a viszonyok lehetetlenné tették, hogy a magyar ember maga szántsa, vesse a földjét. Akkor még a kard könnyebb volt a magyarnak, mint az ekeszarva. Szórványosan, egyik-másik megpróbálkozhatott a földmíveléssel, de általában a részben magukkal hozott szolgák s a részben itt szolgákká tett népek művelték a földet. Talán mondanunk sem kell, hogy a mezőgazdaság legfontosabb eszköze, az eke nagyon egyszerű, idétlen, kezdetleges valami lehetett, mely éppen hogy feldöröszölte a föld színét. Amilyen a szántás, olyan az aratás. Az elhintett mag gyéren kelhetett ki. Nyilvánvaló, hogy a gazdaságnak főtényezője nem a földmívelés volt, hanem az állattenyésztés. A nagyobb folyamok mentén s az erdőségekben búja legelők voltak, melyek önként kínálkoztak állattenyésztésre. Az állatok legeltetése, a velök való foglalatoskodás: ez volt a honfoglaló magyarnak legkedvesebb s mert a földmíveléshez még nem értett eléggé, a legszükségesebb foglalkozása.

Mikor a magyarok bejöttek az új hazába, rengeteg sok lovat és szarvasmarhát hoztak magukkal. A bécsi képes krónikának egyik képén a költözködő magyarok mellett ott látjuk a lovat, a szarvasmarhát, sőt a tevét is. Juh és kutya nincs a képen, pedig valószínű, hogy ez is volt velük. A disznót vagy nem ismerték még, vagy pogány létükre szándékosan nem tartották. Valóbbszínű, hogy ismerték, de megvetették ezt a tisztátalan állatot. (Érdekes, hogy már Atilla népe és a honfoglaló magyar is huj, huj! kiáltással űzte, hajtotta az ellenséget, s hogy a székely ma is egyedül a disznót hajtja ezzel a szóval. Minden más állatra más e népnek a hajtó, kergető szava. A szarvasmarhát így hajtja ki istállóból, udvarból: hí ki! - a lovat: czo ki! a kutyát: kuss ki! a disznót meg: huj ki!)

Milyen volt a magyar ló? Nemes fajta, de kis növésű. Atyafi az arabs lóval. Fürge, szapora lépésű, kevéssel megelégedő s kitartó. Körülbelől a mai apró székely lóhoz lehet hasonlítani. Ennél a ma már csenevészedni kezdő lónál azonban nyilván erősebb, szélesebb szügyű.

A lóra különös nagy gondja volt a magyarnak. Béla király névtelen jegyzője szerint, Árpádnak nagy ménese volt a Csepelszigeten, a főbb emberek is tartottak nagyobb méneseket, melyeket csikós legények őriztek. Könyvem második kötetében írom a pusztai életet, s ennek az életnek a rajzából nagyjában el lehet képzelni az ősmagyarok pusztai életet is, a ménesekkel való bánás, foglalkozás módját. Mert kétségtelen, hogy a puszta emberei, kik a világ fejlődésétől, haladásától meglehetősen el vannak zárva, a leghívebben őrizhették meg az ősrégi szokásokat. Itt tehát csak jelzem, hogy a ló volt mindig a magyar nép legkedvesebb állatja. A ló után következett a szarvasmarha meg a juh.

Kétségtelennek látszik, hogy az igazi magyar szarvasmarha: a fehér és darúszínű, hosszú szarvú ökör meg tehén már a honfoglaló magyarral jött e földre. Vele jött a juh és a kecske is. A bival is. Ezt a csúnya, de annál jobb tejű állatot már Atilla hunjai ismerték, magukkal hozták az őshazából. A magyarok is hoztak magukkal bivalt, mely azonban az idők folyamán mind jobban ritkult. Ma leginkább Erdélyben tartják.

Az állattenyésztés mellett a vadászat és halászat főbb foglalkozása a honfoglaló magyarnak. Foglalkozásnak nevezem, mert kétségtelen, hogy a nép zöme nem időtöltésből űzte sem a vadászatot, sem a halászatot. Az erdő vadjaira, a folyók halaira egyenesen rá szorult, nem úgy mint a ma élő nép. A vadak húsa élelemül, bőre ruházatúl szolgált. A halászat már az ős hazában egyik főfoglalkozása, mit az új hazában megszakítás nélkül űzhetett. Folyamaink bővelkedtek a halakban. A honfoglaló magyar tanyának nevezte a halászó helyet, (annak nevezi ma is a halásznép) a folyamok tanyákra voltak felosztva, melyeknek mind megvolt, s megvan ma is a maga külön neve, sőt néhol, nevezetesen a Székelyföldön, ma is tanyavíznek mondják az álló, vagy csöndesen folyó vizet, mely első tekintésre inkább haltermő, halászó helynek látszik, még ha nem is halásznak benne. Nyilvánvaló, hogy a magyar nép először a halászó helyeket nevezte tanyának s csak később használta e szót a mezőgazdaságban, tanyának nevezvén azt a szállást is, ahol állandó tanyát vert s ahol szántóföldje, rétje, legelője volt.

Túl a Dunán, hol a honfoglalás idejében a frankok voltak az urak, mint már említettem, a honfoglaló magyarok már meglehetősen rendezett gazdasági életet találtak. Voltak nagyobb királyi és úri birtokok, ezeken házak, gazdasági épületek. Már az Alföld jóformán szűz talaj volt, itt a magyarság a maga módja szerint kezdett a gazdaságba. Itt indul meg az ősi magyar, egyik német író szerint: az ázsiai gazdaság, melynek egyes jellemző tulajdonságai a mai napig megmaradtak, aminthogy a honfoglaló magyar pusztai életének is több jellemző vonása megmaradt mind e mai napig.

Míg túl a Dunán a frankok a hármas forgó rendszert alkalmazták a gazdaságban s ezt átvették a honfoglaló magyarok is, az ország többi részében, nevezetesen az Alföldön, a Tisza mentén, az Ázsiából hozott szokások honosultak meg. A sátorhoz, a kalibához legközelébb fekvő területet gabonával vetették be, a távolabb esőt legelőnek hagyták. Természetesen, a legelő jóval nagyobb volt a szántóföldnél. Magyar falukról még szó sem lehet ez időben. Szállások, tanyák voltak s a honfoglalás első idejében még tart az ázsiai nomád élet: más a lakóhelyük télen, más nyáron. Arra húzódnak, hol marháiknak jobb legelőt találnak. De mihelyt a törzsek és nemzetségek megállapodnak s egy bizonyos területet állandó birtokul foglalnak el: közösen bírják ugyan eleinte a földet, a legelőt, az erdőt, de ez a közösség nem tart sokáig. A törzsek közt levő különben sem szoros kötelék már a honfoglalás első száz esztendejében felbomlásnak indul. Géza vezér erőszakosan bontja fel a törzsszerkezetet, s töri meg a törzsfők hatalmát, de másfelől valószínű, hogy a főbb, a vezéremberek is, kik szerencsés háborúkból rabszolgákat hoznak, maguktól is csakhamar rájőnek, hogy ez már nem közös szerzemény, ezek a szolgák az ők szolgáik: oktalanság volna tőlük, ha nem tisztán a maguk számára használnák ki őket a szállás körül, a gazdaságban. Kiki magának. Aki bírja, az marja. A frank urak is így csinálták, példát vehettek tőlük. És már a vezérek korában kezd kiformálódni a nagy urak rendje. Csak a nemzetségi s ági kötelék még ez időben szorosabb, ez is lassanként lazulni kezd. A merzeburgi és augsburgi szerencsétlen kimenetelű csaták után észre tér a magyar. Belátja, hogy a külső országokban való kalandozás miatt elvesztheti azt a földet is, melyet elfoglalt, s melyet rabszolga, tehát ellenséges nép művel, jóformán ellenőrizetlenűl. Osztozkodnak. Felosztják a szántóföldet, kaszáló rétet, csupán a legelő s az erdő marad még közösnek. Nemcsak az egyes emberre, az egész népre komoly életkérdés volt az oktalan kalandozás félbehagyása, az állandó lakhely alapítása s ezzel a föld rendes művelése.

A harczkedvelő magyart azonban nemcsak a vesztett csaták terelik új irányba. A pogány hitet megingatja a keresztény vallás lelkeket hódító ereje. Egyfelől a szláv lakosság papsága, másfelől a külső országokból jövő papság, különösen az olasz, megkezdi a hittérítés nagy művét: új világ nyílik meg a magyar nép előtt. A magyarnak ősi jelleme a türelmesség. Nemcsak hogy nem bántotta hitükben a rabszolga népeket, melyek keresztények voltak, de lassanként ezek a népek s e népek papjai terjesztőivé lesznek a keresztény hitnek s Géza vezér korában már megkezdi áldásos hódító útját a kereszt. Ám a papok, az idegenből jövő papok, nemcsak híttérítő munkát végeznek: megkedveltetik a néppel a földmívelést is. Szent István király bőkezűen osztogatja a papságnak a földet s ez, értvén a gazdasághoz is, egyszerre kettős hivatást teljesít, nagy, áldásos hivatást: a vallás eszközeivel műveli a művelődésre fogékony magyart, szelídíti a sok hadakozásban durvult erkölcseit; ugyanakkor a föld okszerűbb mívelésének tanításával megkedvelteti a gazdaságot, s ezzel a nép szívét mintegy a magyar földhöz köti. Az édes anyaföldhöz.

Tudjuk jól, hogy, bár sok kellék megvolt a magyarban a keresztény hit tanainak felfogására, elfogadására, a térítés mégsem ment könnyen. Megnehezítette ezt a magyarnak egyik dicséretes jellemvonása: az ősi hagyományokhoz való ragaszkodás. És nem kevéssé nehezítette meg az a körülmény, hogy a papság nem értette a nép nyelvét s e miatt nehezebben tudott férni eszéhez és szívéhez. Gyöngébb jellemű népre végzetessé is válhatott volna az idegenség e föllépése hazánkban: a magyar azonban fölvette az új hítet, de nem adta cserébe az ő magyarságát. Ha a papság kereszténnyé tette, ő meg magyarrá a papságot: így vált tökéletes áldássá a keresztény vallás. Ha másként történik, ma nem lehetne megírni a magyar nép történetét...

A tizedik század vége táján, Géza vezér halála után, a keresztény vallás már elterjedett az egész országban, de ezt az országos elterjedést nem szabad szó szerint vennünk. A magyar még lelkében a pogány hitet vallotta, ha föl is vette a keresztségét, s szívesebben hallgatta az öregek regélését a honfoglaló Árpádról, a hét vezérről, kik »visszavették« Atilla földjét; kürtös Lehelről, aki kürtjével agyonütötte a német császárt, s ezzel, a pogány hit szerint, szolgájává tette a másvilágon; Botondról, a köpczös termetű, széles vállú, nagy erejű Botondról, ki buzogányával nagy likat ütött Byzancz vaskapuján s csúffá tette a görög óriást. Nem, abban nem lehet kételkednünk, hogy a nép szívesebben hallgatta a regéket, - akkor még történeteket, - mint az idegen papok érthetetlen vagy kevéssé értett beszédjeit. Oly nagy és kiváló embernek kellett jőni, aminő volt István, a dicsőséges szent István király, aki nemcsak fel tudta fogni a keresztény vallásnak a magyar népre s az egész országra üdvös hatását, de volt arra való ereje, hatalma is, hogy azt a néppel el is fogadtassa. Szép szóval és erővel, ahogy lehetett.

A fő, hogy, ha nem is tökéletesen még, de valamennyire meg tudta nyerni a magyar nép szívét a keresztény vallásnak s ezzel megvetette Magyarország, a magyar nép ma már ezer éves életének igazi fundamentumát.

Szabadok és nem szabadok.

A törzsszerkezet felbontása. - A várszerkezet. - Nincs rendi külömbség a szabadok közt. -
A nem szabadok különféle osztályai. - A törvény és a nem szabadok. -
Miben egyenlők a szabadok és a nem szabadok?

Géza huszonöt esztendős vezérséget két nevezetes dolog örökíti meg: ekkor jelenik meg a pogány magyarok közt a kereszt s indul bomlásnak az ősi törzsszerkezet. Amannak diadala, emennek teljes felbomlása Szent István nevéhez fűződik, de István alatt is csak a törzsszerkezet felbomlását mondhatjuk teljesnek, a kereszt diadalát még nem. A magyar nép, ki önként, ki kényszerítve, fölvette ugyan a keresztségét, de a népnek a zöme lelkében még ekkor csak névszerint volt keresztény, valójában pogány.

Sem a kereszt diadala, sem a törzsszerkezet felbomlása nagy küzdelmek nélkül nem mehetett végbe, amin nem lehet csodálkoznunk, ha az ősi és az uj hit közt való nagy különbségre gondolunk. Nemkülönben azt sem csodálhatjuk, ha a minden hatalomtól független törzsfők nem vették szívesen a törzsbirtok feldarabolását, a törzsek s nemzetségek egyes tagjai közt való felosztását, amivel együtt járt nagy hatalmuk meggyengülése is. Géza előtt még »Isten és a nép nevében« indítnak háborút s kötnek békét: ezt a jogot István már kiveszi a nemzetgyűlés vagyis a nép kezéből, s a királyi hatalom számára foglalja le. A király nevez ki tisztviselőket, nem a nemzetgyűlés választja azokat, s a törzsfőknek a nemzetgyűléstől nyert hatalma nem öröklődik át a törzsek megszűnésével egyesekre, a törzsfők ivadékaira, hacsak a király nem ruházza föl azzal.

Mit tett István? Miként szüntette meg a törzsszerkezetet? Miben állott a törzsszerkezet felbontása?

István először is a törzs-szállásokat felosztotta a törzsek egyes tagjai között.

A várakat, melyek addig a törzsfők felügyelete alatt állottak, kinevezett tisztviselőkre, a várispánokra bízta, megalkotván az ú. n. várszerkezetet, melynek milétéről mindjárt szó leszen. Közvetlen a király alá rendelte a nemzet minden szabad tagját, vagyis a törzsfők hatalma átszállott a királyra.

Egyformán a királyi hatalom alá rendelvén minden szabad embert s egyformán kötelezvén a haza személyes védelmére, nem volt arra szükség, hogy egyesek külön sereg tartásával szolgálják a hazát, amit külömben nemcsak a személyenként való hadviselés kötelessége tett fölöslegessé, de a várszerkezet intézménye is, mely első sorban katonai jellegű volt.

Első tekintetre úgy látszik, mintha Szent István korlátlan hatalmú uralkodó lett volna. Ám a törzsszerkezet felbomlott, a törzsfők korlátlan hatalma megszűnt ugyan, de a nemzet szabad tagjait ott találjuk a királyi tanácsban. Ezek az előbbkelők, az első rendhez tartozók, nyilván többnyire törzsfők ivadékai, de már köztük idegenek is, hozzák a törvényeket, vesznek részt az ország kormányzásában. Maga a nép, a tömeg, esztendőben egyszer vett részt a törvényhozásban, az ú. n. székesfehérvári törvénynapokon. Ilyenkor a nemzet minden tagjának joga volt megjelenni, panaszát eléadni; sőt nemcsak panaszra volt joga, de részt vett a tanácskozásban, a törvényhozásban, a gyakorlatban netalán be nem vált törvényeknek újjáalkotásában is. Természetesen, a törzsfők s általában a nemzetségek fejei a törzsszerkezet felbomlásakor nagyobb területeket kaptak az osztály alá került közös birtokból, sőt azok, kik a király iránt való hűségben kitűntek, a régi rend megszüntetésének, a keresztény vallás behozatalának ellen nem szegültek, még külön is kaptak földet; de a földbirtok terjedelme szabad és szabad ember közt nem emelt válaszfalat: István és általában az Árpádok alatt a teljesen szabad magyarok, sőt a befogadott jövevények közt is, kik egy vagy más érdemük fejében birtokot kaptak a királytól, - rendi különbség nem volt. Volt nagy és kis birtok, de még nem volt fő- és középnemesség. Valamint a vezérek korában, István és később az Árpádok korában is két nagy osztály áll szemben egymással: szabad és nem szabad.

A törzsszerkezet felbomlásával tehát nem bomlott fel a nemzet szabad tagjainak egyenlősége. Nagy- és kisbirtokos szabad ember egyaránt csak személyében volt köteles védeni a hazát. A birtok nagyságával nem nőtt sem a joga, sem a kötelessége. Az állammal szemben egyéb terhe, kötelessége nem volt a haza személyes védelménél. Minden egyéb teher a nem szabadokra nehezedett. De ha a szabadok rendjében még nem találunk különbséget ember és ember közt szabadság és jog dolgában, a nem szabadok rendjében már a rangkülönbségnek - ha ugyan nem gúny itt rangról beszélni - egész sorozatát találjuk.

Első helyen állanak a várjobbágyok, kik az állami várak területén laktak s a királynak tett hadi szolgálatok fejében kaptak birtokot. Alig különböztek a kisbirtokú szabad embertől s idővel többnyire föl is emelkedtek a nemesek rendjébe.

A várjobbágy után jött a várnép. Ezek a várőrző katonaság számára szolgáltatott élelmi szerek fejében kaptak földet. Ők végezték a szükséges fuvarozást, őket használták a várak építésénél s más egyéb közmunkánál. Voltak köztük mesteremberek is, kik szintén a vár számára dolgoztak.

Íme, magától kezd világosodni, mi volt az István király alkotta várszerkezet: a királyi hatalom támasza. A várakhoz tartozó földek népe részint fegyverrel, részint a földnek termésével erősíti a király hatalmát s biztosítja lehetőleg a királyt a hatalomra vágyakodó nagy urak esetleges támadásai ellen. Egy-egy várhoz nemcsak a vár környéke tartozott, de tartoztak tőle messze eső földek is s viszont éppen úgy voltak az állami várak közelében földek, nagyobb birtokok a teljesen szabad emberek tulajdonában. E földek mívelői az u. n. szabad parasztok voltak, akik adózás és igazságszolgáltatás tekintetében a várszerkezethez tartoztak, vagyis a várispán hatósága alatt állottak, de a föld termésének bizonyos részét a földesúrnak szolgáltatták át, akitől e földet kapták. Szabadok voltak e parasztok annyiban, hogy, ha lefizették államnak és földesúrnak köteles tartozásukat, szabadon mehettek más földesúrhoz, de magához a földhöz, melyet műveltek, semmi néven nevezendő joguk nem volt.

Kik voltak ezek a szabad parasztok? Volt-e közöttük tiszta magyar? Kétségtelen, hogy nagy részük a honfoglaláskor itt talált népből telt ki, de volt köztük tiszta magyar is, olyanok, kik a földosztásról lekéstek. Akik, míg a földosztás történt, valahol idegen országban kalandoztak s mire haza kerültek, az itthon maradottak felosztották maguk közt a földet, az ősi szerzeményt. Mit tehettek egyebet: földet kellett kérniök művelésre azoktól a szerencsésektől, kik jelen voltak a nagy földosztáson.

A várszerkezethez tartozott kezdetben a polgári rend is, jobban mondva: a mesteremberek rendje, mely többnyire idegenből ide került iparosokból alakult. (A polgár szót nem szabad a mai értelmében vennünk. Akkor a polgár szolgát jelentett, aminthogy ma is szolgának híják a Székelyföld számos falujában a községi szolgát.) A várakhoz közel telepednek meg országszerte e vendégnépek, akik, mert erős szükség volt az iparos kézre, szívesen látott vendégek mindenütt, a teljesen szabadokéval csaknem felérő szabadságot élveznek, bírájukat, papjukat maguk választhatják. Személyenként nem voltak kötelesek a hadviselésre, hanem háború esetén testületenkint adtak néhány katonát a királynak, fizettek némi adót is s a királynak és királynénak, mennyegzőjük alkalmával, valami ajándékot. Szabadok voltak tehát s földjük is volt, de nem minden teher nélkül: ebben külömböztek a teljes szabadoktól, a nemesektől. Az idők folyamán azonban, ha személyükben nem is, de mint testület, mint rend, közvetlen a nemesek mellé emelkednek.

Látjuk, hogy az idáig felsorolt osztályok, melyek a teljesen szabadok rendjén kívül esnek, tehát: a várjobbágyok, szabad parasztok és polgárok - személyükben ez idő szerint szabadoknak mondhatók, nincsenek a röghöz kötve, bizonyos szolgálatok teljesítése után szabadon költözhetnek, változtathatják lakóhelyüket. Csak ezek után jönnek még a legalsóbb osztályok, a személyükben nem szabad, földesúri hatóság alatt álló népek, nevezetesen az udvarnokok és a rabszolgák. Míg a szabad parasztok a földesúrtól kapott föld fejében csupán a föld termésének bizonyos részével tartoznak, az udvarnokok és rabszolgák a földesúr udvarán, háza körül végeznek rendes szolgálatokat s művelik a birtoknak azt a részét, mit a földes úr nem adott át művelésre a szabad parasztoknak. Az udvarnokok, mint a nevük is mutatja, többnyire az udvarban, a ház körül szolgáltak s ezeknek jobb sorsuk is volt mint a rabszolgáknak s szabadság dolgában is volt annyi különbség köztük, hogy a földesúr az udvarnokot csak az általa művelt földdel együtt adhatta el, a rabszolgát pedig föld nélkül is eladhatta, annak sorsával, életével kénye-kedve szerint rendelkezett.

Az udvarnokok is többfélék voltak. Némely udvarnokot bárminémű munkára alkalmazhattak a földesurak, akárcsak a közönséges rabszolgákat, de aztán voltak olyanok, kiket csak a munkának bizonyos nemére használtak, nevezetesen házi és gazdasági munkára. A házi munkára használt udvarnokok közt volt tárnok, fegyveres, harangozó, pinczés, szakács, étekfogó, szűcs, varga, kamaraszolga, hírvivő, kocsis. A mezőgazdasági munkára használtak közt: szántóvetők, szőllősök, molnárok, kertészek, erdő- s mezőcsőszök, csikósok, gulyások, kondások, juhászok, szekeresek, halászok, vadászok, madarászok, solymárok, kovácsok, akik udvarbírák vezetése alatt állottak.

Ezek az udvarnokok később többnyire szabadokká lettek, fölemelkedtek a nemesek és polgárok rendjébe, a szolgaságban maradottakkal pedig már mint jobbágyokkal találkozunk. Ez is emelkedés volt. Kedvezőbb helyzet a szolgaságnál. De nem mindig.

Azzal kezdettem e fejezetet: Géza idejében jelenik meg a kereszt a pogány magyarok közt s indul bomlásnak a törzsszerkezet. István hajtja végre Géza kezdését s ámbátor a kereszt diadala még nem teljes, mert a nép a lelkében István alatt is pogány, feltűnik mégis, hogy István, a keresztény vallás e buzgó apostola, nem szünteti meg a keresztény vallás szellemével ellenkező rabszolgaságot. Feltűnik, de csak első tekintetre. Valameddig a kereszt diadala nem tökéletes, a rabszolgaság eltörlését hiába várjuk: ezt a fenkölt lelkű István sem hajthatta végre. Ő még nem tehetett egyebet, mint hogy lehetőleg enyhíti a szolganép sorsát.

Az új hitet őszintén, lelki meggyőződésből fölvett király nemes szíve nyilatkozik meg törvényeiben, melyeknek egyik pontjában azt mondja, hogy azt a szolgát, kit ura irgalmasságból szabaddá tesz, többé szolgává nem szabad tenni, sőt, ha az úr a szolgának szabadságot igért, de közbejött halála miatt erről tanúságot nem tehetett a szolga, az özvegynek és árvának jogában áll ezt bizonyítani. De ennél több aztán nincs is szent István törvényeiben, ami a szolgák javára eshetnék. Mind a többi törvény az urak érdekeit védi. A mezőgazdaság akkori állapotában oly fontos szerepe volt a szolganépnek, hogy István király kétségtelenül maga ellen zúdítja az összes szabadokat, ha a munkáskéz e nagy tömegének személyes szabadságot ad. Irgalmasságot hirdet e nyomorult, szegény szolganép iránt, de ő maga sem nélkülözheti őket, mert saját földeinek a művelésére sem elegendők a várnépek, a szabad parasztok. Maga a papság is, mely a keresztény vallás emberszerető igéit hirdeti, többnyire e szolganéppel művelteti azokat a rengeteg nagy uradalmakat, melyekkel István megajándékozta őket. De nyilván emberségesebben bántak a szolganéppel, mint a világi urak, s amit nem lehet eléggé hangsúlyoznunk, a papság volt az, mely nemcsak az új hitnek nyerte meg lassanként a pogány magyarok lelkét, de ő kedveltette meg velük a földmívelést is, ők emelték ki a gazdaságot ősi, kezdetleges állapotából. Az idegenből ide jött papság lelkes munkája tehát nemcsak lelki, de anyagi javára is válik a magyar népnek. Csüggedést nem ismerve, martiromságtól nem félve, sőt keresve azt, formálja át a pogány magyart kereszténnyé, a kalandozó, nyugtalan vérű nomád népet gazdaemberré.

Bővebben lesz erről szó a következő fejezetben, a hol a bálvány és kereszt küzdelmét rajzolom. Elébb azonban még meg kell ismerkednünk Szent Istvánnak a szolgákra vonatkozó törvényeivel.

Szent István tehát törvényben engedte meg a szolgák felszabadítását, de talán mondanom se kell, hogy ezzel az engedelemmel nagyon kevesen éltek. A gazdasági érdek erősebb volt az emberiességnél. Egyesek szabaddá tették kedvesebb szolgáikat: ennyi az egész.

Mindaz, ami Szent István törvényének többi pontjaiban a szolgákra vonatkozik, napnál világosabban mutatja azt a végtelen nagy űrt, mi úr és szolga közt volt. Valamint a szabad ember szabadon rendelkezik a vagyonával, azonképpen a szolga - szolga tartozik maradni. Ez a 6. fejezet értelme.

Ha a szabad ember más szolgáját megöli - mi a büntetése? Adjon helyette más szolgát és böjtöljön.

Ha a szabad ember illetlenül viseli magát Istennek házában: meg kell dorgálni, ki kell űzni. A közönséges embert meg kell kötözni s vesszőztetni. Szolgát ura vagy asszonya ellen sem vádlónak, sem tanúnak elfogadni nem szabad.

Másnak a szolgáját elvenni, magához csalogatni nem szabad. Miért? Mert kinek-kinek szüksége van a maga szolgájára.

Szabad embernek szolgálóval való paráználkodása - megbecstelenítő. Először megnyírják, másodszor is megnyírják, s ha harmadszor is tenné ezt: szolgává süllyed maga is. De ha a szolgáló szabad embertől áldott állapotba jut s szülés közben meghal - nem a szolgáló családjának tartozik kártérítéssel, hanem a szolgáló urának. Más szolgálót kell adni helyette.

Szolga ha szolgálóval paráználkodik s a szolgáló szülés közben meghal, a szolgát el kell adni. Fele ára a szolgáló urát illeti, fele a szolga urát.

Feleségül venni szolgálót: a szabadság elvesztésével jár.

Ha valakinek a szolgája másnak a szolgáját megöli, a gyilkos ura a másik úrnak térítse meg a szolga fele értékét; ha nincs módja rá: negyven nap teltével el kell a szolgát adni, s az ára megoszlik a két úr között.

Aki mások szolgáinak szabadságot akar szerezni, minden szolgáért külön bírságot fizessen. Ebből két rész a királyé, egy a szolgák uráé.

Ha szolga először lop, 5 tinóval váltsa meg az orrát. Másodszori lopásnál szintén 5 tinóval a fülét. Ha harmadszor is lop: életével lakol. Ám a szabad embert tolvajságért először még csak szolgaságra vetik, ha nem tudja magát megváltani.

Urnak és szolgának a megbüntetésében csak egy a közös: a böjtölés.

»Tartsd meg mindenkor emlékedben« - igy szól Szent István a fiához, Imre herczeghez - »hogy minden ember egyforma.«

A szent életű, kegyes király bizonyára igy érezte s ha tőle függ, talán egyforma szabadságot ad minden alattvalójának. A valóság azonban ez: voltak szabadok és nem szabadok, urak és szolgák s mindezek csupán egy dologban voltak egyenlők: a böjtölésben.

Szabadnak és nem szabadnak a megbüntetésében, a büntetésnek a mértékében ez az egyetlen közös, melynek minden embert alávetett az egyház s annak útján István törvénye. Egyébként az egyformaság csak írásban volt meg. Egy nagy szívű király kegyes kívánsága ez, mely sohasem teljesült, nem is teljesül soha.

A bálvány és a kereszt küzdelme.

Az ősi hit. - A lázadó Kupa. - A szerzetesek és a földmívelés. - Szent István törvényei. -
A háztűzörző. - Achtum és Csanád. - A Csanád-monda és népmeséink. - A félmagyar király. -
A nép apja. - Gellért püspök és Aba Sámuel. - A bujdosó herczegek. - Vatha lázadása. -
Gellért mártírhalála. - Az ősi vagy az uj hit? - A fejérvári népgyűlés. -
Félig pogány, félig keresztény imádság.

Régi krónikások, a ma élő nép hagyományos hite és néhány töredékesen fenmaradt népszokás tanúsága szerint is, az ősmagyarok több istent imádtak. Több istent, akiket nem imádtak mind egyforma tisztelettel, s akik fölött állott az »öreg isten«, a mindenható, mindent látó és tudó. Fölöttük áll, de nem maga intézi az emberek sorsát, hanem intézteti az alsóbb rendű istenekkel. Ő a láthatatlan, az elérhetetlen magasságban lakozó, kit félelemmel imád a nép s kit nem is kívánnak látni, mert »jaj annak, akit meglátogat!« A nagy csapás sújtotta ember ma is így sóhajt föl: »meglátogatott az Isten!«

Az alsóbb rendű istenek közt első volt a tűzisten, vagy a nép szavával élve: a Napisten. A tűz rendkívüli tiszteletében nyilvánult a Napisten imádása, s a ma még itt-ott szokásos szentivánéji tűzugrás és az újszülött gyermeknek néhol még most is tűz fölé való tartása: pogánykori hagyomány, a tűzimádásra emlékeztető. Istenként imádták a holdat; a csillagokat; a vizet; a földet, mégpedig ez utóbbit Nagyboldogasszony személyében. Sőt megvolt az ősvallásban a tündérek tisztelete is.

Nagyboldogasszony volt, az ősi hit szerint, az életadó istenasszony, az áldott állapotban levő asszonyok védője, gyámolítója, a szülő-asszonyok segítője, ki két angyalt küld a betegágyas asszony házába: az egyiket az anya, másikat a gyermek mellé. Küldi a leányát is, Boldogasszonyt, másnéven Kisasszonyt, akinek utóda a kereszténységben Szűz Mária. A Nagyboldogasszony tehát Szűz Mária édes anyjának, Annának az elődje. A hagyományok azt sejtetik velünk, hogy a magyarok istene, a nép vallásos hite szerint, Nagyboldogasszony fia lehetett, s hogy a magyarok istene nem volt egy az öreg istennel.

Könyvem második kötetébe tartozik az ősi hit részletesebb rajza, itt csupán jelezni óhajtom az ősmagyarok többisten-imádását s ezzel azt is, hogy a pogány magyaroknak a keresztény hitre való áttérése nem ment oly könnyű szerrel, mint azt némely történetíróink, kik egy istenhivőnek vallják a honfoglaló magyart, elhitetni szeretnék. Ha a pogány magyar egy istenhivő lett volna, valóban könnyű munka lesz vala az új hitre való áttérítés. Akkor, hogy úgy mondjam: egyszerűen át kell fordítani a régi hitet az újra. Így azonban a keresztnek erős küzdelmet kell folytatnia a bálvánnyal s hosszú idő multán lett teljes a kereszt diadala.

Szent István szívvel-lélekkel keresztény, de ugyanezt nem mondhatjuk még a népéről. Maga Géza is fölveszi ugyan a keresztségét, de lelkében még nem keresztény s a papok intelmeivel nem törődve, áldoz az ős vallás isteneinek. És fölveszik a keresztségét sokan az előbbkelők közül, fölveszi a nép zöme is, de István idejében, sőt később is, inkább név szerint keresztény a nép, mint lelkében. Az idegen papság, bármennyire lelkesen vette szent hivatását, igazi hatással nem lehetett a népre, mely nem értette a hittérítők nyelvét. Ehhez járúlt még, hogy István körűl, a felesége révén, bajor vitézek vittek vezetőszerepet s az egykor hatalmas törzs- és nemzetségfők ivadékai, kik többé-kevésbé háttérbe szorúltak, a kereszténység terjesztésében nemcsak ősi vallásuk, de ősi jogaik ellen is támadást láttak. Bizalmatlanul fogadták István hittérítő buzgalmát, bizalmatlanul fogadta a főbb és a közrend egyaránt.

Kupa, állítólag Árpád véréből való vér, volt az első, ki nyíltan fellázadott az új hit ellen. A Bakonyból indúlt a lázadó Kupa az ő népével, a krónika szerint, pusztítván István városait, majorjait, rabolván jószágait, ölvén szolgáit. Veszprémnél volt a pogány és a keresztény sereg mérkőzése, mely a keresztény sereg győzelmével végződött. Kupa is elesett. Állítólag egy Wenczellin nevű német gróf ölte meg páros viadalban. A buzgó keresztény István, elrettentő példaként, Kupa holttestét négyfelé vágatta s a test négy részét Esztergomba, Veszprémbe, Győrbe és Erdélybe küldötte, a népet pedig azzal büntette, hogy földje termésének tizedét a Szent Márton tiszteletére épített pannonhalmi monostornak ajánlotta föl. István eredetileg a népet egészen át akarta szolgáltatni az apátságnak. Érdekes, hogy ebbeli szándékától a magyar urak tanácsa térítette el. »Nehogy - mondták a magyar urak - a szegény nép leroskadjon a szolgaság terhe alatt s elpusztuljon a szülőföldjéről.« De így is elég nehéz terhet nyomott a szegény nép vállára. Mert nemcsak a termés és a marhák tizedrészét ítélte az apátságnak, tehát az akkor törvényes egyházi adót, hanem akinek tíz gyermeke született, a tizediket az apátságnak kellett átadnia. Ez a tizedik gyermek volt a váltság a rabszolgaság alól, melyre István a legyőzött pogány népet vetni akarta volt.

Hogy István mennyire szívén viselte a kereszténység terjedését s meggyökeresedését, bizonyítják azok a feltűnő nagy kedvezések, melyekben az általa alapított apátságokat és püspökségeket s általában Istennek szolgáit részesítette. Nem egy vakbuzgó fejedelem pazar kedvezése volt az ingó és ingatlan javak e túlságosnak látszó osztogatása. Midőn István a püspökségeket és apátságokat nagykiterjedésű földbirtokkal ajándékozta meg országszerte, ezzel nemcsak azt a czélt érte el, hogy az új hit apostolait erősebben e haza földjéhez kötötte, de egyben nagyot lendített a nép anyagi boldogulásán is. A különböző szerzetes rendeket, nevezetesen a Szent Benedek-rend papjait, szerzetesi fogalmak kötelezték a föld művelésére. Ők nemcsak papok, de szántó-vető emberek is voltak, s amit ezer év multán Petőfi zeng a magyar népről (»egyik kezében ekeszarva másik kezében kard«), alkalmazhatjuk e derék férfiakra: egyik kezében kereszt, másik kezében ekeszarva! Nemcsak az új hit tanaival ismertették meg a népet, de a szántás-vetés okszerűbb módjaival is.

Bátran mondhatjuk, hogy István uralkodása kétszeresen korszakalkotó: szilárd alapjait veti meg a keresztény egyháznak s ezzel biztosítja a magyar nép megmaradását a keresztény népek tengerében és ugyanakkor igazi hazája lesz a népnek e föld, mely kenyeret ád a munkás kéznek.

Nyugattól keletig, északtól délig, a püspökségeknek, apátságoknak és káptalanoknak egész tömegével találkozunk, melyek mind rengeteg földbirtokkal rendelkeztek István idejében s ezeken az egyházi földeken sok ezer munkás kéz dolgozott a papok vezetése mellett. Kétségtelen, hogy e földeket is jórészt rabszolgák szántották-vetették, de e rabszolgák sorsa bizonyára nem volt már oly nyomasztó, mint volt a vezérek idejében, midőn a rabszolgát emberszámba nem vették. A keresztény vallás szellemével sehogy sem fért össze, hogy az embert az állattal egyenlőnek tartsa s habár az akkori gazdasági viszonyok nem nélkülözhették a rabszolgát, sorsuk sokat enyhült s így nem csoda, ha a rabszolga nép örült a kereszténység terjedésének.

Minekelőtte tovább mennénk a bálvány és a kereszt küzdelmének írásában, nem lesz talán fölösleges, ha az olvasó némi képet nyer az István alapította püspökségek és apátságok gazdaságáról. A pannonhalmi apátság volt István első alapítása. Ennek nagyobb birtokai a kolostor körűl feküdtek, mintegy három mértföldnyi kiterjedésben. Egyebütt is voltak birtokai. Minő volt a gazdasági felszerelése, nem tudjuk. De gondolhatjuk a pécsváradi monostorról, melyhez 1107 családfő tartozott 41 faluban. A kolostor szolgálatára rendelt szolganépből 156 ember lóval, 409 ember lóval és szekérrel dolgozott. Volt száztíz szőlőművelő, tizenhárom juhász és három kondás. Ezen kívül tömérdek mesterember, nevezetesen tíz kovács, hat kádár, tizenkét faragó, kilencz sütő, tíz szakács, három fazekas, hat tímár, öt ötvös, nyolcz kerékgyártó. Voltak azután belső szolgák: harangozó, betegápoló, fürdőszolga.

Ennyi ember s ennyiféle foglalkozás nagy és eleven gazdasági élet mellett tanúskodik. És vegyük most ehhez a többi egyházat: az esztergomi érsekséget, a veszprémi, egri, váradi, nyitrai, gyulafehérvári bácsi és csanádi püspökségeket; a bakonybéli, zalavári, szegzárdi, lébenyi, zirczi, tihanyi stb. apátságokat: elképzelhetjük, mely jótékony hatással volt a papság a népre, a lelki művelődés mellett, a gazdasági előhaladás terén is.

Ha végig olvassuk István törvényeit, látjuk, hogy e törvények nagyrésze az egyház érdekeit szolgálja, hogy az új hit megerősítése Istvánnak a legfőbb gondja. Királyi védelme alá veszi Istennek házát, s ki azt tiszteletlenűl illetné, kiközösítéssel bünteti.

A püspökökre bízza az özvegyek és árvák oltalmazását s a világiaknak parancsolja, hogy a püspökök ebbeli intézkedéseinek engedelmeskedjenek.

Az igazságszolgáltatásban a főpapokkal való egyértelemre inti a világiakat. Sem a tanúsághoz, sem a vádláshoz nem elég a feddhetetlen élet, szükséges, hogy tanuk és vádlók Krisztus követői legyenek.

Világi ember tanúságát pap ellen nem lehet elfogadni. Papot világi ember csak az egyházban vonhat kérdőre, közhelyen nem.

Különösen nevezetes az a pont, melyben a papság terhes munkásságát hangsúlyozza, mintegy megmagyarázván ezzel, miért részelteti a papságot feltűnő nagy anyagi kedvezésekben. Mert a pap nemcsak a maga munkáját végezi, mint világi ember, hanem a másokét is: tehát valamint ők érettetek mindnyájatokért, úgy ti mind ő érettük különösen dolgozni tartoztok, annyira, hogy, ha a szükség kívánná, érettök lelketeket is feláldozzátok.

Vasárnap nem szabad dolgozni. A ki ökrökkel dolgozik, attól vegyék el az ökröket; ha lovakkal, megválthatja ökörrel; ha más szerszámmal, vegyék el a szerszámát, öltözetét s azt csak bőrével válthatta meg. A vasárnap a templomba menés napja. Templomba kell menni a család minden tagjának, csupán egy maradhat otthon, az, aki a tüzet őrzi. Vagyis: a háztűz-őrző. A törvény e pontja mai napig fenmaradt szokásként a magyar nép közt országszerte s rendesen a család egy tagja otthon marad háztűzőrzőnek, míg a többi a templomba megy. De hogy az otthon maradottnak is része legyen az istenitiszteletben, midőn a családtagok haza jőnek, a háztűzőrzőt ezzel üdvözlik rendesen: »Adjon Isten részt a könyörgésben«!

Nyilvánvaló, hogy ősrégi szokás ez.

A templomból makacsul elmaradottakat megverték és megnyírták.

Aki a böjtöt húsevéssel megszegte (péntek volt a böjt napja), egy heti bezárásra s böjtre ítélték.

Külön intézkedik a törvény a gyónásról, a gyónás nélkül való meghalás eseteiről, a bűbájosok, boszorkányok büntetéséről; de feltűnő, hogy István törvényeiben sehol sem találkozunk az ősi hittel, mintha szándékosan nem venne már tudomást erről, mint már nem létezőről. Pedig jóval később, Szent László törvényeiben is, külön fejezet van a pogány hitet vallókról.

István, a mellett, hogy maga fejedelmi bőkezűséggel gondoskodik az általa alapított püspökségekről és apátságokról, elrendeli, hogy minden tíz helység egy templomot építsen, s Istennek szolgáját lássa el házzal, két cseléddel, lóval, szekérrel, hat ökörrel, két tehénnel s harmincz aprójószággal. A ruházatot a király adja, a könyveket a püspökök. Az is a püspök kötelessége, hogy papot adjon az egyháznak.

Végezetül: kinek isten évenként tíz részt ad, a tizediket adja Istennek. A ki a tizedet eltitkolja, kilenczedet fizessen.

Íme, az egyházra vonatkozó törvények egyszerű felsorolása világosan elénk tárja, hogy nem közönséges hatalmat adott István a papság kezébe. S ha ehhez vesszük még, hogy István nagy földbirtokkal ajándékozta meg a köréje gyülekező idegen vitézeket is, nem csoda, ha az ősi jogaikra s szabadságukra féltékeny magyar urak nehezen barátkoztak meg az új hittel, az új hit egyházi és világi terjesztőivel, kik többnyire mind idegenek. Csak midőn magyar ifjak is lépnek a papi rendbe; midőn a néphez az ő édes anyanyelvén kezdenek szólni a papok: tünedez a magyar nép bizalmatlansága az új hit iránt. Maga Gellért, Csanád püspöke, ki Velenczéből jött magyar földre, s kinek neve s emléke legtisztábban maradott meg az összes hittérítők közt mind e mai napig, megtanult magyarul s a vele jött nyolcz szerzetes közül is hét. Máskülönben el sem volna képzelhető az a nagy hatás, mit e szent, apostoli lelkességű férfiú a pogány magyarra tett. Nemcsak a még pogány magyarra, de a már keresztény magyarokra is, kiket az ő szónoklatai erősítettek meg az új hitben.

De közben Istvánnak még le kell vernie Gyulát, a lázadó erdélyi vajdát, az utolsó törzsfejedelmet, hogy kereszténnyé tehesse a mai Erdélyt és valósággal Magyarországhoz csatolhassa. És le kell vernie Achtumot, a Maros várában lakó »igen hatalmas fejedelmet«, ki a görög hit szerint ugyan megkeresztelkedett, de hét feleséget tartott, tehát, mint Szent Gellért legendájában olvassuk, »nem volt tökéletes a keresztény hitben.« Ez az Achtum, bízván vitézeinek sokaságában, nem tisztelte Istvánt. Rengeteg vagyonáról beszél a legenda. A Tisza mentének nagy síkságain »számtalan vadon legelő lova volt, azokon kívül, melyeket csikósok őriztek, gulyásai végtelen sok marháját őrizték, voltak azonkívül majorjai és udvarházai.«

Hatalmas, gazdag ember lehetett tehát ez az Achtum, ki azt is megcselekedte, hogy a király sóját megállította a Maroson s a Tiszáig mindent elzárt a vámja által. Övé volt a Körös folyótól az erdélyi bérczekig s egész Bodrogig és Szörényig mind a föld. Több fegyverese volt, a legenda szerint, mint a királynak. Ezt az Achtumot zabolázta meg István az Achtumtól elpártolt vitéz Csanád segítségével, ki Istvánhoz menekült és áttért a keresztény hitre. A legendának erről a győzelemről szóló része érdekes már azért is, mert van benne egy jelenet, mely számos népmesénkben olvasható. Csanád megöli Achtumot s diadala jeléül Achtum fejét elküldi Istvánnak. Egy Gyula nevű vitéz azonban eldicsekszik, hogy ő ölte meg Achtumot. Mikor később Csanád is visszatért a király udvarába, a király ugyan vele is meg volt elégedve, de Gyulát dicsérte különösen, mint Achtum legyőzőjét. Mondá ekkor Csanád mosolyogva: ha elhozta a főt, mért nem hozta el a nyelvét is? És elővette Achtum nyelvét. Gyulát a király kikergette udvarából, Csanádot pedig a maga és Achtum udvara ispánjának tette meg. Egyben az ő névéről nevezte el Marosvárt Csanádnak.

Akárcsak a népmesét olvasnók, hol a hős megöli a sárkányt, de a viadalban kifárad, elalszik a tó partján, a vörös herczeg pedig az alvót megöli s elhiteti a királlyal, hogy ő ölte meg a sárkányt, ő a királykisasszony megmentője. De jönnek a hős hű állatai, forrasztó füvei életre keltik s a hős a sárkány fogaival bizonyítja a maga igazát.

Achtum legyőzése nemcsak azt jelenti, hogy az ő földje is Magyarországhoz csatolódik, de jelenti a nyugati egyháznak a keleti fölött való győzelmét is. Achtum már épített volt Maros várában monostort Keresztelő Szent János tiszteletére: ide nevezte ki püspökké Gellértet a király.

A főbb emberek közűl még csak egynek a nevével találkozunk István idejében, a ki ellenszegül a király parancsának, s nem akarja fölvenni az új hitet. Ennek is a monda tartotta fenn nevét. Thonuzoba, állítólag a ma élő losonczi Bánffy nemzetség őse volt ez, kit a király, elrettentő példának, feleségével együtt élve temettetett el az abádi révnél. Ám István törvényeiben nyoma sincs az ehhez hasonlatos rettentő büntetésnek, s mint már mondottam, az ő törvényei tudomást sem vesznek a pogány hitről. De ott lappangott a parázs a hamu alatt, s amint István behunyta szemét, lángot vetett a hamvadó parázs. A lelkében pogány magyar több rendben lázad föl az új hit ellen, s mártír-halált hal a legbuzgóbb apostol: Szent Gellért is.

István, elveszítvén nagyreményű fiát, Imre herczeget, a fél magyar Pétert teszi utódjává, az Árpádházbeli sarjadékok mellőzésével, akiknek nyilván nem bízott a kereszténységében. Vazult megvakítják, Endre, Béla és Levente királyi herczegek, állítólag magának Istvánnak a tanácsára, idegen földre menekülnek, így jut Péter Szent István örökébe.

Kezdetben úgy látszik, mintha urak és közrendek megnyugodnának abban, hogy István örökét nem tiszta Árpád-családbeli foglalja el, de csakhamar kitör az elégedetlenség. Rossz szemmel nézik a félmagyar Pétert, ki német és olasz vitézekkel veszi körül magát, idegeneket tesz várispánoknak, idegen szokásokat és törvényeket akar meghonosítani. Ily körülmények közt irányozódik a figyelem Aba felé, a mátraalji nagy úr felé, ki anyai ágon atyafiságban volt az Árpád-házzal, s ki valószínűleg a magyarokkal bevándorolt kabarok kozár törzsének volt a feje. Pétert elűzik, s Aba Sámuelt, a »nép atyját«, a »palócz királyt« emelik trónra, de az előbbkelők csakhamar megbánják, hogy a velük egy rendbélit maguk fölé emelték. Mert a »palócz király«, amint biztosságban érezte magát, dölyfösen, gőgösen kezdett viselkedni az urak iránt s amit nem bocsátottak meg neki: a néppel barátkozott. A Képes Krónika szerint, úgy vélekedett, hogy »minden közös legyen az urak és a szolgák között«, a mi más szóval az alig mult állapot helyreállítását jelenté. »Megvetve az ország előkelőit, - folytatja a krónika - parasztokkal és nemtelenekkel társalkodott.«

Ezt a nemesek nem tűrhették, összeesküdtek ellene. Ő azonban idejében megtudta, hogy mit forralnak, az összeesküvőket színleg tanácskozásra hívta Csanádra, hol a nagybőjt idején tartózkodott, katonáival körülfogatta a házat, melyben az urak, mintegy ötvenen tanácskoztak, s bírói ítélet és gyónás nélkül valamennyit agyonverték. Kettős sérelmet követett el ezzel a »nép apja«: ítélet nélkül büntetvén halállal szabad magyarokat s megsértette a kereszténység szellemét, azt sem engedvén, hogy a bűnösök meggyónjanak.

Gellért püspök a templomban, szószékről lobbantotta szemére a királynak gyalázatos tettét s megjövendölte, hogy a »bosszú kardja« elveszi tőle az országot. Ez a jövendőlés hamar teljesült. Pétert visszahozták, Aba seregét a ménfői csatatéren leverték az elégedetlenek, majd törvényt ültek, s a fogságba kerűlt Abát kivégezték. Előbb egy kis falu templomában temették el, később vitték holttestét a Mátra aljában fekvő sári monostorba.

Úgy látszik, valóban a nép apja volt, szerette a nép a »palócz-királyt«, ki bizonyosan azért húzott inkább a néphez, mert nem bízott az urakban, kik közt akkoriban jórészt csupa idegenek vittek főbb szerepet. A néphagyomány szerint, a nép apjának ruhája, szemfedője a sírban sem rothadott el, a sebei pedig behegedtek.

Gellért püspök nemcsak Aba közeli bukását látta meg az ő látnoki szemével, de látta a keresztény hit veszedelmét is, s nyilván érezte, hogy ő maga sem kerüli ki a mártíromságot. Pétert visszahozták, de alig lépett magyar földre, maga ellen fordította a magyarságot azzal, hogy pártfogóját, a német császárt, elismerte Magyarország hűbéres urául. Csak ez hiányzott, hogy a gyűlölet kitörjön a magyar szívekből minden ellen, ami idegen. A németség s ezzel a kereszténység ellen megmozdúl a szittya magyar. Csanádon, tehát Gellért székhelyén, gyülekeznek az elégedetlenek, onnét küldenek Lengyelországba az elmenekűlt királyfikért: Endre, Béla és Leventéért. Endre és Levente nyomban visszajön s országszerte megmozdul a magyar nép, mely elérkezettnek látta az időt, hogy ismét visszatérjen az ősi hítre. Egy Vatha nevű vezérember példát is adott a népnek: pogány módon leborotválta a fejét, három csimbókot hagyván a fején, áldozott a pogány isteneknek, a krónikások szerint, lóhúst evett, sőt »egyéb szörnyűségeket is művelt.« A nép előbben is a dézsmaszedőkön töltötte ki a haragját. Papot és világi embert, akit kereszténynek tudtak, öltek, gyilkoltak, magyart és idegent, személyválogatás nélkül.

Endre, bár valósággal keresztény volt, nem állott ellent a népnek, hagyta, hogy kitombolja haragját. Várt a kedvező alkalomra, midőn hatalomban, biztosságban érzi magát, azzal az erős eltökéléssel, hogy ismét visszaállítja a régi rendet: vagyis a keresztény hitet. Már az öccse, Levente, hajlott a pogány hithez, őszinte ellensége volt a kereszténységnek. Egyébként a főczél most az volt, hogy Pétert kiverjék az országból. Ezt pedig csak oly nép segítségével hajthatták végre, melynek ez volt a jelszava: »meg kell ölni minden püspököt, papot, dézsmaszedőt. Szünjék meg minden adó! Álljon helyre a régi hit. Vesszen Péter németestűl, olaszostúl, mindenestűl!«

Gellért több püspöktársával Fehérvártt tartózkodott, innét indultak Pestre, hogy Endrét és Leventét üdvözöljék, ami arra vall, hogy hittek a hazajött herczegek igaz keresztény voltában. Ha Gellért püspök vágyakodott a vértanúságra, ebbeli vágyakodása teljesült a szent férfiúnak: midőn szekerén a róla nevezett hegy mellé ért, a pogány magyarok megragadták szekerét, feldöntötték, őt magát s a vele jött püspököket, papokat és világi keresztényeket kegyetlenül lemészárolták.

Az idegenek, kik bőséges okot szolgáltattak a magyar nép bosszújára, futva futottak ki az országból, Pétert is elfogták Zámor faluban, szemét kiszúrták, kegyetlenül bántalmazták s csakhamar meg is halt szörnyű fájdalmában.

Most kellett dűlőre jutni: melyik hitet tartja meg a magyar nép, az ősit-e, vagy az újat. Endre nem habozott. Amint Péterrel végezett, nyíltan és határozottan, ellenmondást nem tűrő módon, a keresztény hit védőjének mutatta és vallotta magát. Levente visszatért volt ugyan a pogány hitre, de csakhamar meghalt. Pogány módra temették el, s ő vele féligmeddig el is temetődött a pogányság.

Három püspök élte túl a pogánylázadást, ez a három püspök koronázta meg Endrét 1047-ben, s a koronázáskor kiadott rendeletének mind a két pontja: szigorú parancs a kereszténységbe való visszatérésre, a pogány hittel való szakításra. Nevezetesen elrendeli a lerombolt templomok, városok, helységek és majorok visszaállítását. A papoknak való engedelmességet. A keresztény szertartások visszahozatalát. Fej- és vagyonvesztéssel sújtja, ki rendeleteinek, s általában István törvényeinek nem engedelmeskedik.

Nemcsak a rendeletei, de tettei is mind azt bizonyítják, hogy mintegy vezekelt a kereszténység ellen kénytelen-kelletlen elkövetett vétkeiért s buzgón követi István példáját az egyháznak való bőkezű adakozásokban. A pogány Vatha s hívei titkon áldoznak a régi isteneknek s csak mikor Béla herczeg is haza jön idegen földről, s trónra kerül, kezd éledni újra a reménykedés a titkon pogány hitet valló népben. Az Endrében való csalódás nem ölte ki a nép szívéből a hitet abban, hogy Béla, az idegenből haza került Béla, igaz pogány, éppen mint korán elhunyt testvére, Levente. Erősítette ebbeli hitében, hogy Béla, amint trónra lépett, több rendbéli intézkedést tett a szegény nép javára. Megszabta a piaczi árakat, »nehogy a kereskedők telhetetlen zsarolásukkal, fölösleges nyereséget gyűjtsenek az együgyű parasztoktól, mert ez az, ami a népeket a szegénység és nyomorúság veszedelmébe szokta dönteni« s aminek rendkívül nagy hatása lehetett az ettől már elszokott népre: minden faluból két-két értelmesebb előljárót Fehérvárra hívott a királyi tanácsba. És jöttek a követek s velük rengeteg nép. Csalékony sejtelem vitte a népet, hátha itt az ideje, hogy visszaálljon a régi rend, a régi hit.

Ugyanazok a jelszavak, ugyanazok a követelések hangzanak, mint Endre idejében. Az összegyülekezett sokaságból követek mennek Bélához s nem kérnek kevesebbet: engedje meg, hogy őseik vallására visszatérjenek, a püspököket, papokat megkövezzék, a dézsmaszedőket felakasszák, a templomokat lerombolják, s a harangokat összetörjék. Nem ismerték Bélát, ki igaz keresztény volt s a keresztény hithez való ragaszkodását több rendbéli kedvezéssel mutatta meg. E komoly, válságos pillanatban három napi haladékot kért a király, ezalatt pedig a nép folyton háborgott, kiabált a kereszténység ellen, a vezetők állványokról gyalázták az új hitet, nem is sejtve, hogy mit tervez Béla ellenök. A pogányságért epekedő népet újabb csalódás éri: Béla vitézei hirtelen meglepik a forrongó pogány népet, a szószólókat ledobálják az emelvényekről, megkötözik, korbácsolják, mígnem nagy nehezen lecsendesülnek.

Ez volt a bálvány és kereszt utolsó komolyabb mérkőzése. De a kereszt tökéletes diadala, a keresztény vallás meggyökeresedése Szent László nevéhez fűződik. Jó hosszú idő mindenesetre, de ez éppenséggel nem válik a magyar nép szégyenére. Az egyes ember lelkében is hosszú küzdelemmel jár vallásos hitének mással való fölcserélése, hát még amig egy egész nemzet szakad el ősei hitétől s válik lelke kincsévé, egyedül üdvizítővé az előtte idegen, szokatlan hit?

Maga a papság is számolt ezzel, jól tudta, hogy az ősi hitről az új hitre való áttérés nem mehet oly nagy hirtelenséggel. Erről tanúskodik az a félig pogány, félig keresztény himnusz is, mely a két vallásnak valóságos összekeverése, s mely így szól:

»Légy megszentelve, te nagy Isten, a mi testvérünkkel, a Nappal! Oh mily szép, mily ragyogó: ő a te jelképed, Uram! Légy áldva, a mi asszonynénénkkel, a Holddal és a mi húgainkkal, a csillagokkal együtt, akik oly szépek és fényesek! Légy áldva a mi süvünkkel, a Széllel együtt, aki a felhőket és a derült időt hozza. Légy áldva a mi ángyikánkkal, a Vízzel együtt, aki oly hasznos, jó ízű és tiszta! Légy áldva a mi urunkbátyánkkal, a Tűzzel! Óh mily szép, óh mily vidám, óh mily erős és hatalmás ő! Légy áldva, óh Uram, a mi nagyasszonyunkkal, a Földdel együtt, aki minket táplál és megtart.«

Bizony hosszú idő kellett ahhoz, míg ezen és ehhez hasonló imádságokon keresztül a nép lelkét a keresztény hitre vitték. Míg lassanként az Isten neve mellől kitörlődnek az elemek. Akkor még együtt imádták Istent az elemekkel, ma így imádkozik a nép: »Én Uram s én Istenem, őrizz meg tűztől, víztől, gonosz ember szándékától!«

Szent László.

Legendák Lászlóról. - László törvényei. - A zsidók és izmaeliták. - A székelyek. -
Az ünnepnapok. - A tized. - A királyi jog.

Külön fejezet illeti meg Lászlót, kinek neve s emléke összes királyaink közt, az egy Mátyás kivételével, a legszebben maradott meg a nép lelkében. Csudálatos tetteiről a legendák egész sora él ma is a nép ajkán, számtalan község viseli a nevét s régi templomaink hulladozó vakolata alól itt is, ott is falfestmények tünedeznek elő, melyek mind az ő világhíres vitézségét, az ő szent életét s közönséges halandó erejét meghaladó csudás dolgait regélik a mai és az eljövendő nemzedékeknek. Ő az, a ki az elrabolt magyar leányt megszabadítja, páros viadalban megölvén a leányrabló kun vitézt, s ő az, kinek fohászára, midőn egyszer futni kénytelen a kunok elől, ketté hasad a tordai hegy. Az ő imádsága menti meg a népet, valahányszor romlás, pusztulás fenyegeti. A szaladó kunok által elszórt arany és ezüst az ő imádságára változik kővé, különben egy szálig ott vesz a pénzre sóvár sereg. Majd végtelen pusztaságon bolyong a magyar sereg, nem találnak sehol egy forrást, százával pusztulnak el éhségtől, szomjúságtól, mígnem László imára kulcsolja kezét s ím, azonnal vadállatok húzódnak át a pusztaságon, nagy seregben. Az éhes vitézek lenyilazzák a vadakat, s csillapítják éhségöket. És fakadt forrás is, tiszta, üdítő.

De legérdekesebb valamennyi legenda közt az, mely a keresztény hitben már-már megerősödött népnek a megtántorodásáról regél. A kunokon győzedelmeskedő magyarok napokig vigadnak a holttestek közt, de egyszerre csak vége szakadt a vigadozásnak: a holttestek rettentő szaga megrontotta a levegőt s mindenféle förtelmes, ragadós betegségek pusztították a magyart. Siralom völgye lett a magyarok földje. És zúgni-búgni kezdett a nép: Lássátok, büntet a magyarok istene, mert elhagytuk igaz hitünket. Nem használ a király imádkozása. És összeverődtek minden rendű emberek, mentek a király sátorába. A szent király akkor is imádkozott. Mondta a szószólló: Hiába imádkozol, felséges király, úgy sem hallgatja meg a magyarok istene. Térjünk vissza mind a pogány hitre, meglásd, megszűnik a pestis. - A szent király megbotránykozással nézett a hitetlenekre, arcza elborult, szeméből megeredt a köny s mondá nekik: - eredjetek haza békességgel, megtévelyedettek. Ne zavarjatok imádkozásomban. Én hiszek az egy Istenben, Mindenható Atyában. Meg-meglátogat, próbára tesz, de nem hagy el, letörli könyeinket. - A hitetlenek megzavarodva indultak kifelé, de e pillanatban mintha földbe gyökeredzett volna a lábuk, állottak, mind megannyi bálvány. Hirtelen vakító világosság támadt a sátorban, és hallották a mennyei szózatot: Ne csüggedj, László. Isten meghallgatta sűrű imádságaidat s leküldött hozzád engem az angyalok seregéből, hogy megmondjam neked, mit tégy. Öltsd fel királyi ruhádat, tedd fejedre koronádat, s kimenvén a sátorból, lődd el a nyiladat a virágos réten. És menj a nyíl után: a hol leesik, találsz egy füvet, mely meggyógyítja a te népedet. - Ezt mondván az angyal, felszállott az égbe. Akkor fölkelt László, magára öltötte királyi ruháját, fejére tette a koronát, kezébe vette a nyilát s kilépett a sátorból. Utána a hitetlenek, csöndesen, levett kalappal. A szent király még egyszer fölnézett az égre, aztán ellőtte nyilát. És ment az ellőtt nyíl irányában, a nép meg nyomába. - Ihol, a nyílvessző! - kiáltott László. Nézzetek ide! - Fölvette a nyílvesszőt, mely egy széles levelű növényben akadt meg, keresztül hasítván azt. - Olyan mint a kereszt! - mondták a népek s térdre borultak. És találtak ehhez a fűhöz hasonlatost még sokat, sokat a népek s ennek, csodaereje meggyógyítá őket.

A legenda szerint tehát, még László idejében is megtántorodott a nép az új hitben, amint nagyobb csapás sújtotta, de tudjuk, hogy ő alatta már a keresztény vallás szelleme sokkal erősebb gyökeret vert a nagy tömegek lelkében, semhogy a régi hitre való visszatérésről szó lehetett volna. Itt-ott, különösen a pásztoremberek, áldoztak még a pogány isteneknek, de az ország már igazi keresztény ország. »Ki a pogány szokás szerint kutaknál, vagy fák, források, kövek mellett áldozik, bűnét ökörrel váltsa meg.« Igy szól László rendeleteinek első könyvében a 22-ik fejezet s a büntetés csekélysége mutatja, hogy a pogány vallás az új hitre többé már nem volt veszedelmes. Hiszen kell-e többet mondanunk a keresztény vallás erős meggyökeredzésének bizonyítására annál a ténynél, hogy VII. Gergely pápa Lászlóban talál leghívebb védőjére, midőn IV. Henrik német császár és szövetségesei a pápát szorongatják; s hogy az országba betörő pogány népek, a bessenyők s a kunok ellen utolsó emberig követik László zászlaját a magyarok? Amott a keresztény magyar segíti a pápát, emitt ismét a keresztény magyar áll szemben a pogány kunnal s midőn a magyarok kegyetlenül vágják, ölik a legyőzött kunokat, kik egy ízben már számos foglyot hurczoltak volt el Magyarországból, László a keresztény vallásra való gondolással csillapítja a magyarok dühét, kiáltván: Ne öljük meg őket! Hadd éljenek, ha megtérnek!

Csak futó pillantást kell vetnünk a szent István halálát követő alig fél száz esztendőre s még nagyobbnak látszik szent László alakja, mint a mily nagy lehetett valójában. A trónért való örökös versengések, meg-megújuló pogánylázadások: ez a szent István halálát követő s a szent László uralkodását megelőző időszak képe. A szent István által még inkább csak óhajtott, mint megalapíthatott társadalmi rend csirájában felbomlik e versengéseknek közepette. A személyi és vagyoni biztosság süllyedező talajon áll: lopás, rablás, gyilkosság, erőszakoskodás országszerte. A rabszolgák felhasználják az állandó zavarok kedvező alkalmát, elhagyják gazdáikat, szerteszét csatangolnak az országban, veszélyeztetik a közbiztosságot. Még a papság sem maradt ment az országos betegségtől: László törvénye tanúskodik arról, hogy köztük is akadtak tolvajok, erkölcstelen életűek. László törvénye, mely minden bőbeszédű krónikánál jobban világítja meg a XI. századbéli belső állapotot.

László nevén három törvény maradt reánk, de úgy látszik, hogy az ő nevét viselő törvények harmadik könyve nem az ő idejében született, hanem Béla király uralkodása után, talán Géza király idejében. Ennek a törvénykönyvnek mindjárt az első fejezete elénk állítja az akkori szinte törvényen kívül álló helyzetet a maga rideg valóságában. Országos nyomozás indul meg a tolvajok után. A király küldöttje a századosokkal és tizedesekkel, sorba járja a lopásról híres helységeket, tizenként felosztják a népet, a tizedik a kilencz helyett tűz- vagy vízpróbát áll, s ha kiáltotta: mind a tíz feloldódik a büntetés alól; ha nem: mind a tízen külön-külön bűnhődnek. Az ország nagyjai - olvassuk a törvénykönyvben - megesküdtek, hogy nem titkolják el a tolvajokat; hasonlóképpen cselekedjenek a parasztok is, mert ha valaki bevádolná őket, hogy eltitkolták a tolvajokat, mint hamis esküvőket ítélik el s nyelvük váltságáért 10 pénzt kell fizetniök és e mellett bűnbánatot tartaniok.

Sokkal nagyobb büntetést ró a törvény azokra, kik a szökevény rabszolgákat maguknál tartják, eltitkolják. A szökevény szolgákat, a csavargókat, a törvény nyelvén: üzbégeket, a királyi udvar elé kell állítani, még pedig Nagyboldogasszony napján. Kitetszik a törvényből, hogy a törvény első sorban a királyi birtokokról elszökött szolgákra gondol, mégpedig I. Endre király és Béla herczeg idejétől számítva, amikor egy Sárcsás nevű bíró összeírta volt a szolgákat. Aki a nála levő idegen szolgát visszatartja, 55 pénzt fizet s amellett két szolgát tartozik adni egy helyett. A büntetés nagyságából megítélhetjük, hogy mily fontos szerepe volt akkoriban a rabszolgáknak. Aminthogy a gazdasági élet tényleg a rabszolgákon alapult. Más helyen meg úgy intézkedik a törvény, hogy a csavargókat Szent-György napjától Szent-János napjáig fogdossák össze, Szent-Mihály napjáig tartsák együtt, akkor vigyék a vásárra, ott állítsák ki. Ha valaki megismeri a maga emberét, visszaválthatja 90 dénáron. Ugyanígy intézkedik a törvény a bitang marháról is. De ezekért már jóval kevesebb váltságdíj jár, mint az emberért. Az embernek 90 dénár az ára, a lónak 12, az ökörnek öt. Aki az összegyűjtött csavargókat és bitang marhákat eltitkolja, 10 pénz büntetést fizet s a mellett embernek és állatnak háromszorosát. Ha a várispán tenné ezt, 55 pénz ennek a büntetése.

És véges-végig a törvény minden fejezete tolvajokról, rablókról, szökevényekről, hamis esküvőkről beszél: a legsötétebb kép, melyet egy korszakról nyerhetünk. A tolvaj férjes asszony orrát és vagyonát elveszti, hogy többet férjhez ne mehessen s e mellett rabszolgaként adják el. Ha özvegy asszony követ el tolvajságot, félszemét veszti s vagyonából csak a gyermekeit illető részt hagyják meg, a többit elveszik. A tolvaj leányt nem csúfítják meg, de örökös szolgaságra vetik.

Tíz dénár értékű vagyonnak az ellopása a szabad ember minden vagyonába és félszemébe kerül. Ha szolga lop hat dénár értékűt, mindkét szemét veszti, kevesebbért fél szemét. És igy tovább.

E törvénynek, melyről, mint már mondottam, azt tartják, hogy nem szent László idejéből, hanem a Béla uralkodását közvetlen követő időből való, csakugyan mintegy kiegészítője László törvényeinek második könyve. Míg a nagy király törvényeinek első könyve, a vasár- és ünnnepnapok megtartását s általában az erkölcsi élet tisztaságának védelmét czélozza, a második könyv ismét a tolvajoknak szól. Kegyetlenül szigorú törvények ezek s ha mégis szent László neve és emléke nem úgy maradt meg s öröklődött át a nép lelkébe, mint a legkegyetlenebb királyé, ezt csak úgy magyarázhatjuk meg, hogy szigorúságánál nagyobb volt igazságossága. A nép pedig sohasem gyűlölte azt a feljebbvalót, ki a szigorúságot igazsággal tudta egyesíteni. És nem szabad felednünk, hogy a nép színe-java, mely sok kárt szenvedhetett életében, vagyonában, a zavaros, törvényt nem ismerő állapotok miatt, bizonyára hálával fogadta a bölcs király szigorú törvényeit.

A tyúk a legkisebb érték, mit László törvénye a lopás büntetésének mértékéül megszab. Természetesen, különbséget tesz ez a törvény is a szabad ember és a szolga tolvajsága közt. Illő, hogy a szabad jobban vigyázzon a becsületére, mint a szolga. Köztisztviselő és pap csak a szabadok sorából kerülhet ki, ők közvetlen a király hatósága alatt állanak: aki ezt a kiváltságot meg nem becsüli, méltán érdemli meg a személyes vagy vagyoni szabadsággal nem bíró emberénél szigorúbb büntetést. A törvény tehát, miután nem egyenlő jogokat élvező embereknek szól, kétségtelenül igazságos. A tolvaj szabadot felakasztják, a szolgának orrát vágják le. S ha a bíró nem ebben az értelemben jár el, fiain és leányain kívül, minden vagyonát veszti s e mellett eladják szolgának. Ha ártatlant akasztat föl, 110 pénzt fizet s megtéríti a felakasztott ember övéinek minden vagyonát. Csupán a családbeliek közt történt lopásnál enyhébb az ítélet a szabadra, mint a nem szabadra. Ez esetben a nem szabad embert idegen földre adják el, a szabad ember cseléd sorra jut a család körében.

Egy tyúknak vagy lúdnak az ellopása, szabadnak és szolgának egyaránt, a félszemébe kerül. Ha pap lop tyúkot vagy ludat, a feljebbvalója fenyíti meg, s a mellett a kárt megtéríti; ha több értékűt lop, a püspök elcsapja és átadja a világi bíróságnak. A büntetés mértékének külömbsége szabad és nem szabad között a nagyobb értékű dolgoknál kezdődik. A szabad embert 10 dénár értékű dolog ellopásáért felakasztják, ennél kevesebb érőt tizenkétszeresen fizet vissza s ráadásul egy ökröt. A szolga már csak kétszeresét fizeti vissza az ellopott értéknek s orrát veszti. De külömbséget tesz a gazdájánál lakó és a szökevény szolga közt. Ez utóbbinak, ha lopáson érik, kiszúrják a szemét. Nem szabad sem föl akasztani, sem a nyelvét kivágni, hogy, ha ura később megtalálná, kereshesse rajta, amit elvesztett.

A mily gyönge lábon állott a vagyonbiztosság, oly gyöngén állott, - aminthogy az magától értődik - a személybiztosság is. Külön fejezet szól a más házába törő nemesekről és katonákról. Az erőszakoskodás napi renden volt, egy-egy hatalmasabb nemes a szolgáival rátört más nemesnek a házára (a nem szabadokról nem szól a törvény) s ennek aztán roppant szigorú volt a büntetése. Az erőszakoskodó nemes vagyonát vesztette; ha nem volt vagyona, fejét megborotválták, aztán megkötözve végig hordozták valamely nyílt helyen, verték, ütötték s végül eladták. Ha más nemesek is vettek részt vele az erőszakoskodásban, 55 bizanczi arannyal kellett megváltani bűnöket. Előfordult az az eset is, hogy másnak a szolgái is részt vettek az erőszakoskodásban, a gazda tudta nélkül. Ez esetben a szolgákat eladták, s fele érték maradt a gazdának, fele érték a büntetés díja volt.

Látható tehát, hogy szent László épenséggel nem kedvezett a szabadoknak, sőt szigorúbb mértékkel mért, mint a szolgáknak.

És különös nagy gondja volt a vallásosságra, az erkölcsi élet tisztaságára is. Jellemző, hogy a papok házas életével kezdődik László törvényeinek első könyve. Míg a többi keresztény országokban akkor már a papi nőtlenség törvény volt, László még megalkuszik a létező állapottal: a már házas papokat meghagyja a házas életben, de a másodszori házasságot nem tűri, sőt megköveteli, hogy akik másodszor házasodtak, feleségüktől váljanak el. Azt azonban éppenséggel nem engedi, hogy a pap a szolgálóját feleségül vegye. Azt akarta, hogy a papok magán élete tiszta, példaszerű legyen, csak igy lehetett igazi hatásuk a népre, csak igy lehetett remélni a keresztény vallás meggyökeredzését a nép szívében. De midőn ezt szigorúan megköveteli, nem kevésbé szigorúan követeli meg a vasár- és ünnepnapok megtartását kereszténytől és nem kereszténytől. A zsidókat nem bántja vallásukban, de megtiltja nekik, hogy a keresztények ünnepén dolgozzanak. Úgy látszik, arra nem is gondolt, hogy a zsidók áttérjenek a keresztény hitre, sőt mintegy elzárja őket a keresztényekkel való szorosabb viszonytól. A zsidó nem vehet feleségül keresztény leányt, de még keresztényt sem tarthat szolgálatában. Másként gondolkozik azonban az izmaelitáknak nevezett kereskedőkről. Ez az élelmes kereskedő nép a bolgárok, perzsák s részben a kabarok törzséből került ki. Nagyon nehezen ment az új hitre való térítésök, mert a törvényből kitetszik, hogy az áttérés után is sokan visszatértek a mohamedán hitre és körülmetéltették magukat. Vitézség és kereskedői élelmesség, e két fő jellemvonás egyesült e különös fajban, s ez a két vonás csakugyan feltűnően talál a mai székelységre, melyről újabban mind inkább megerősödik a vélemény, hogy a kabartörzsből való, abból a törzsből, mely Lebediában szegődött a magyarok hét törzséhez. Hogy aztán melyik vélemény igaz: az-e, hogy a székelység egyenes utóda Atilla hunjainak, vagy az, hogy a magyarokkal jött kabarok törzséből való s a honfoglalás után jóval később került mai lakó helyére, szent László idejében, mégpedig a határszélek védelmére: ennek a vitatása nem tartozik e könyv keretébe. Egy bizonyos, hogy a székelység az, mely leghívebben megőrizte mind e mai napig az ősrégi magyar szokásokat; az ő szájában maradt meg legtisztábban a régi magyar nyelv; itt éltek legtovább a régi törvények, jogszokások, birtokviszonyok, miután a székelység az egyetlen, amely minden más idegen fajtától leginkább elkülönítve élt századok hosszú során s mint határvédő, tehát fontos szerepet teljesítő, bizonyos, az ősi jogokban gyökeredző kiváltságokat élvezett az ország többi népével szemben.

E kis kitérő után azonban hadd térek vissza szent László törvényéhez.

A pogány lázadások, az örökös belső villongások szent Istvántól szent Lászlóig számos templomot döntöttek romba. Ezeket mind fölépíteni rendelte László, s valamint István, ő is maga adta a papoknak a ruhát és a kelyheket; a könyvekről a püspöknek kellett gondoskodnia. És elrendeli szigorúan a templombajárást. A ki vasárnap és ünnepnapokon nem megy a templomba, verés a büntetése. Ha a szállások messze vannak a templomtól, egynek a többi nevében meg kell jelenni s három kenyeret és egy gyertyát vinni az oltárra. Aki e napokon vadász, lovától, kutyájától megfosztják; ha pap, a rendből elmozdítják. Lovától fosztják meg azt is, ki e napokon kereskedést folytat. Ha ellenkezik, fizessen 55 pénzt. Biztosítván a vasár- és ünnepnapok megtartását, megállapítja az ünnepnapokat, azoknak idejét. Mintha csak a szegény szolga-nép pihenőjére is gondolt volna László, oly nagy az ünnepnapok száma. 1092-ben, midőn ez ünnepnapokat a szabolcsi gyűlésben megállapítják, István már szentté van avatva. Szent ünnepeket rendelnek tehát István király, utána Gellért vértanú tiszteletére s ilyen ünnep a Szent-Márton ünnep előtt való harmadik nap. Három napi bőjtöt rendelnek Szent Péter ünnepe előtt. Ezeken kívül a következő ünnepeket állapítják meg: Karácsony (decz. 25): ez az esztendő kezdete; Szent-István vértanú (decz. 26.); Szent-János evangyelista (decz. 27.); apró szentek (decz. 28.); Kis-Karácsony (jan. 1.); Vízkereszt, bőjttel (jan. 6.); Gyertyaszentelő Boldogasszony (febr. 2.); húsvét négy napja; Szent-György vértanú (ápr. 24.); Fülöp és Jakab apostolok, bőjttel (május 1.); Kereszt feltalálása (máj. 3.); Áldozó csütörtök vagy Ur mennybemenetelének napja; Pünkösd négy napja; Keresztelő-Szent-János (jún. 24.); Péter és Pál napja (jún. 29.); Szent-Jakab (júl. 25.); Szent-Lőrincz (augusztus 10.); Nagyboldogasszony napja (aug. 15.); Szent-István király (aug. 20.); Szent-Bertalan (aug. 24.); Kisasszony napja (szept. 8.); Kereszt felmagasztalása (szept. 14.); Szent-Máté evangyelista (szept. 21.); Szent-Gellért (szept. 24.); Szent-Mihály főangyal (szept. 29.); Szent-Simon és Júda (okt. 28.); Minden szentek (nov. 1.); Szent-Imre herczeg (nov. 5.); Szent-Márton (nov. 11.); Szent-András (nov. 30.); Szent-Miklós (decz. 6.); Szent-Tamás (decz. 21.). E mellett meg kellett ünnepelni külön minden plébániában a patrónusnak és a templom fölszentelésének napját.

Nagy szigorúsággal jár el a törvény a püspököknek és papoknak járó dézsma behajtásában is. Isten szolgáinak tized jár terményből és állatból, mégpedig, úgy látszik, a szabadok, az urak, a püspöknek adnak tizedet, a parasztok a papnak. A püspök poroszlója kimegy a határra s úgy veszi számon a termést. Ha a gazda hamis vallást tesz a terméséről, akkor kilencz rész a püspöké, csak a tizedrész marad neki. De aki hamisan vádolja a tizedfizetőt azzal, hogy meg akarta csalni a püspököt, elveszik termésének kilencz részét, ha meg nincs vagyona, szolgaságba esik. Apa és fiú, ha együtt laknak, együtt gazdálkodnak, éppen mint manapság, együtt fizetik a tizedet. De ha a termés tíz mérőnél nem több, akkor ebből nem jár tized. Hasonló az eljárás még ma is több helyen. Nevezetesen a Székelyföldön, ha a gazdának 12 kalongyánál nem terem több gabonája, csak egy kalongyát tartozik adni a papnak, tizenhárom kalongyából azonban már kettőt. Lenből és kenderből a püspök vagy pap poroszlója annyit vehetett el, a mennyit az összeszorított öklével a földre nyomhatott. Jelentékeny jövedelme lehetett a papságnak a tűz- és vízpróbából is. A tűz- és vízpróbánál a három alkalmas tanún kívül jelen volt a pap is s a vas után két pénzt, a víz után egy pénzt kapott. Szóval, László törvénye nemcsak arról gondoskodik, hogy a papok élete példaszerű legyen, de hogy anyagi gondoktól menten élhessenek szent hivatásuknak.

De egyéb is tűnik ki e törvényekből: a királyi hatalom nagysága, csaknem korlátlansága. Urak és papok, parasztok és szolgák, mind közvetve vagy közvetlen a király törvénye alatt állanak; a nép élete, vagyona a király kezében.

A nemzet szabad tagjai, papok és urak, közvetlen állnak királyi hatalom alatt; a királyi várak birtokain lakó várjobbágyok és várnépek szintén királyi hatalom alatt, de már közvetve, a várispánok útján; a szolgák s más személyes szabadságot nem élvező népek, kik az urak és papok birtokain laktak, földesúri hatóság alatt állanak ugyan, de pénz- és tizedügyekben már ők is, uraik is, a közvetett királyi hatalom alá vannak rendelve.

A királyi hatalom e nagyságát indokolták az akkori állapotok. Ez a nagy királyi hatalom azonban alig éli túl a XI. századot, s mint később látjuk, folyton gyengül, különösen Kálmán király halála után. Egyik szélsőség után következik a másik: a királyi hatalom szertelenségét a mind jobban előtérbe lépő főnemesség hatalma, jobban mondva: hatalmaskodása váltja fel, elnyomván nemcsak a parasztságot, de a szegényebb rendű nemességet is.

Az ősi törzsszerkezet felbomlása után, mindazzal a földdel, mely nem a nemzetségeké, egyedül a király rendelkezik. A várak területén kívül eső nagy terjedelmű földekből osztogat István s osztogatnak az utódjai, a püspökségeknek, apátságoknak, ezekből ajándékoznak mindazoknak, kik a királyhoz való hűségben kitűntek. Igy támad a királyi jog, a jus regium, s ez lesz később még azoknak a birtokoknak is a jogi alapjává, melyek a törzsszerkezet felbontásakor a nemzetségek tulajdonában voltak. Mert egyesek, hogy annál jobban biztosítsák tulajdonjogukat, még az öröklött, az ősi birtokra is királyi adományt kértek. A föld nagy részének jogi alapja a XI. században tehát a királyi jog, s mindössze négyféle birtok van, melynek nem ez a jogi alapja, nevezetesen: a király családi birtoka; a közczélra szánt várföldek, melyeknek a rendeltetéséről írtam már; azok a fekvő birtokok, melyeket egyesek és községek magánosoktól szereztek és végül a székely birtok.

A XI. század folyamán már mind határozottabban formálódik a nagy-, a közép- és a kisbirtok. A nomád élet mind szűkebb területre szorul, a sátrakat állandó lakások váltják fel s a honfoglaláskor itt talált községek mellett újabb községek támadnak. I. Béla már a községek előljáróit hívja meg a fejérvári gyűlésre, szent László idejében meg, a mint láttuk, sorba veszik a községeket a király küldöttjei, hadd lássák, hol vannak tolvajok.

De nemcsak a király küldöttjei járnak községről-községre. Föl-föl kerekedik a király is udvarával. Itt a saját birtokát tekinti meg, ott igazságot tesz s a merre jár, őt és nagyszámú kíséretét a föld népe látja el élelemmel. Úgy látszik, ilyen módon jutott a király jó nagy részéhez a tizednek, mi a nem szabadok földjének terméséből megillette. Kétféle tizedet fizet tehát a nép: egyet, mely valóképpen kilenczedrész volt, a királynak, egyet, mely az igazi tized, a papságnak. A várakhoz tartozó birtokok jövedelmét fölemészti a katonaság, a király és az urak birtokán lakó népek termésének kilenczedét a királyi udvar. Csak később lesz ez a királyi tized a földesuraké.

E kötelezettségek teljesítéséből már rendesebb gazdasági életet kell föltételeznünk. Rendesebb gazdasági életet, mellyel okvetlen együtt járt a községi élet fejlődése is. Látjuk már a mai vármegye csíráját is a még hadi jellegű várszerkezetben, melynek ispánjai nemcsak a várbirtokon lakó népek fölött gyakorolnak hatalmat, de pénz- és tizedügyekben a nemesi birtokokra is kiterjed hatalmuk, szabadokra és nem szabadokra egyaránt.

A mennyire az adatok engedik, ismerkedjünk meg mindezzel közelebbről: az ébredező megyével és községgel; a néppel s annak gazdaságával. Ha ez némikép sikerült, érthetőbbé válik a nép későbbi viszonya a nemességgel s a későbbi idők küzdelme a személyes és vagyoni szabadságért.

Megye és község.

Vár és megye. - A községek alakulása. - Villa és praedium. - A községek a lakosok szerint. -
Hat féle magánbirtok. - A földmérés. - Nyílföldek. - Az eke. - A gazdasági élet fejlődése.

Midőn Szent István megbontja a régi törzs-szerkezetet, s a törzs- és nemzetségfők helyébe általa kinevezett ispánokat állít a várak felügyeletére, egyben megveti alapját a mai vármegyének is. Maga a várszerkezet ugyan tisztán katonai jellegű intézmény, de a várispánok hatalma a várak birtokán kívül, nemesi földeken lakó népekre is kiterjed pénz- és tizedügyekben, ideértve a nemességet is, s ez által létesűl az első kapcsolat vár és megye, vagyis ama kerület közt, melyen a prédiumok, a nemesi földek, feküdtek. Egyébként, történetíróink egy része teljesen külön álló intézménynek állítja a várispánságot és a megyét, s csak később, az idők folyamán egyesül a kettő, lesz az igazi, a mai vármegye. E vélekedés szerint, a katonai szerkezetű várispánságot a megye területéből hasították ki, de nem csupán egy-egy darabban, mert voltak földek a megye, sőt a harmadik megye területén is szétszórtan, melyek ehhez vagy ahhoz a várispánsághoz tartoztak, s az ott lakó várjobbágyok és népek is közvetlen az illető várispán hatósága alatt állottak. Maga a megye nagyobb terjedelmű nemesi kerület volt s a várispánság is többnyire a megyétől vette a nevét. Földrajzilag tehát a várispánság tartozott a megyéhez s nem megfordítva. A várispánnak, mint még az Arany bullából is kitűnik, nem volt szabad a nemesek birtokait illető ügyekben és pörökben bíráskodni, sőt még akkor is, ha nemesek pörlekedtek várjobbágyokkal, e pörökben a nádor vagy országbírája mondott ítéletet, ha csak a bíráskodásra külön fölhatalmazást nem nyertek: a várispánok magától a királytól vagy a nádortól. Tehát csupán, amint már említettük, a pénz- és tizedügyekben bíráskodhattak a megye területén. A pénz veretése s a pénz értékének megállapítása a korona joga volt, a tized is kétféle: királyi és egyházi tized, magától érthető tehát, ha e két dologban a király emberének bíráskodási joga volt. A korona állapította meg a külföldről bekerült pénz értékét és alkalmazta a magyar pénz értékéhez s a várispánok ügyeltek arra, hogy a pénzcserénél visszaélés ne forduljon elő. A nemesség jobbágyai a királyi tizedet, mely tulajdonképpen a termés kilenczede volt (az egyházi tized volt az igazi tizedrész), egyenesen a király embereinek szolgáltatták át, csak később kapták meg a földesurak a maguk számára ezt a tizedet: a robot mellé a dézsmát. A mi különben a parasztnak jóformán mindegy volt: a dézsmát így is úgy is csak meg kellett adni, a termésből.

Egy volt-e a megye és a várispánság, vagy ha más-más volt, melyik olvadott a másba: ennek a vitatása nem tartozik ide. Elég annyit feljegyeznünk, hogy szent István idejében körülbelől 45-50 várispánság (vagy megye) lehetett s később emelkedik e szám 72-re. Az Árpád-korszak végén már jóformán megszűnt a várispánság intézménye, a várföldek nagy része a folytonos királyi adományozások következtében nemesi birtokká válik, a hatalmasabb urak kezére kerül s ezzel egyszerre gyengül a királyi hatalom és a közép nemesség ereje is. A főnemesség tűrhetetlen hatalmaskodása indítja arra a szegényebb rendű nemességet, - mely a főurak hatalmaskodását épp úgy érezte, mint a parasztság, - hogy egyesült erővel megalkossa a mai vármegyét: az ősi jognak, szabadságnak e századokon át erős védő bástyáját.

Szent István korában s az után következő egy-két száz esztendőben még csak a csirája van meg tehát a mai vármegyének. De minket külömben is közvetlenebbűl érdekel a község alakulása. Itt találjuk a földnépét mindennapi munkájában: ezzel kell megismerkednünk közelebbről, a mennyire lehetséges.

Lakóházakat és az akkori viszonyokhoz mérten rendezett községeket már a honfoglaló magyarok találtak itt. A XI. század folyamán már a magyar nép is megszokja az állandó lakást s különösen a várak környékén megkezdődik a községi élet. Szent István törvénye tíz falut kötelez egy templom építésére: ebből tehát látható, hogy csak néhány család lakhatott még együtt, egy községben. De végre is: megvan a község. És megvan a községi élet, a községnek előljárói vannak.

Nád kunyhók, földbe vájt putrik, hordozható faházak: ezekben lakott a XI. század magyar népe. A ki egyik faluból a másikba költözött, vitte a házát is. A földmívelő nép még nincs úgy a röghöz kötve, mint később a jobbágyság. A nép jó nagy része még mindig pásztoréletet folytat, nyáron át sátorban lakik, s csak télen húzódik a melegebb putriba.

A községek külső képe csaknem egyforma. Minden tizedik községnek van temploma. De csak a törvény rendeli, hogy minden tíz községnek egy temploma legyen, kérdés, ha jutott-e minden tíz községre egy templom. Villa és praedium: a községnek e két hivatalos neve maradt fent e korból, de a kettő közt a különbséget aprójára nem tudjuk, csak azt, hogy a villában inkább megvolt a községi jelleg, mint a praediumban, mely nagyobb területű nemesi birtok volt: központja a földesúr lakása, a gazdasági épületek, a szolgák, munkások lakóhelyei s bizonyos távolságokban ismét tanyák. A villának tehát községi, a prédiumnak tanyaszerű jellege volt.

De már a villák, a lakosok szerint, különböztek egymástól. Némely faluban csupa szabad emberek laktak, másban csupa szolga népek, és voltak faluk, melyeknek vegyes volt a lakossága. A szabad községek lakói főként a várjobbágyok és vendégek voltak, a szolgai községek rendesen a földesurak birtokain alakultak s ezek ismét kétfélék: olyanok, melyeknek lakói mindenféle munkát végeztek s olyanok, melyeknek lakói csak bizonyos meghatározott munkára voltak kötelezve, a földesúrtól kapott föld használata fejében. Legtöbb volt a vegyes lakosságú község, hol szabadok és nem szabadok összekeveredve laktak s a mennyiben egy ilyen községben több földesúrnak volt szolganépe, ugyanegy faluban lakó szolganépnek az urához való viszonya más-más természetű lehetett. A szabad községek maguk választották előljáróikat, a szolgaközségekben a földesúr rendelkezett, a vegyes községekben már nem egyedül a földesúr: a népnek is volt beleszólása.

Mansio vagy mansus: ez volt a földmíves nép lakóhelyének a neve. A ház s a hozzá tartozó udvar és kert. De használják a domus szót is, mellyel eredetileg a nagyobb birtokosok házát különböztették meg a szegény nép manzióitól. Néhol a nép a manzióval egybefüggő területen kapott szántóföldet, kaszálót, másutt meg a művelésre szánt föld távolabb esett a manziótól. Ezen kívül minden község határán volt közös birtok (legelő és erdő), mit a földmíves nép együtt, egyforma joggal használt. A zsellérnépnek azonban, melynek a kezén nem volt föld, a közös birtokban sem volt része.

A XI. században már bátran beszélhetünk nagy-, közép- és kisbirtokról. Nem is beszélve a királyról és családjáról, a főpapok már nagybirtokosok, nemkülönben azok az urak is, kik örökség és a királynak tett szolgálatok útján jutnak nagyobb területekhez. Mind jobban és jobban kezd formálódni a nagybirtokosok osztálya. És formálódik a középbirtokosok osztálya is, a középnemesi osztály, mely szintén királyi adomány útján kapta kisebb terjedelmű birtokát. Legnépesebb, természetesen, a kisbirtokosok osztálya, mely a maga vagy a más földjét művelte.

Ez a három felosztás azonban csak a birtok terjedelmére vonatkozik, a birtok jogi természete sokkal többféle volt. Már szent István törvénye határozott különbséget tett az egyházi, a várbirtok és a magánbirtok közt, a mi önként érthető, más-más lévén a rendeltetésök. Míg az egyházi birtok egyenesen királyi adomány s bizonyos kikötésekkel járt ez az adományozás, a várbirtoknak pedig megvolt a maga határozott rendeltetése, a magánbirtok a hány, annyiféle természetű volt. Wenzel Gusztáv hatféle magánbirtokot sorol föl Magyarország mezőgazdaságának történetében, ebből az időből. Nevezetesen: 1. az a birtok, mely a nemzetségi szállások osztályából keletkezett, s mely részben nagy, részben kisbirtok lehetett. Vagy közös birtok is, a mennyiben az osztály még nem történt meg. 2. Az adományos birtok. Ez is kétféle volt: vagy közvetlen adta a király örök joggal, valamely szolgálat jutalmául, vagy a nemzetségi szállások örökösei lemondtak az ősi nemzetségi jogosítványról s királyi adománnyal cserélték föl azt, abban a hitben, hogy így a tulajdonjog biztosabb. 3. Az a birtok, melyet a tulajdonos másra ruházott tulajdonul vagy használás végett - haszonbér fejében. 4. A szabad községek s különösen a városok belső és külső telkei. 5. Az a birtok, mely azoknak a lakosoknak volt a kezén, kiknek ősei már a honfoglalás előtt itt voltak. Ilyennek mondja Wenzel a székelyeket. Vagy azoknak a kezén, a kiknek ősei a honfoglaló magyarokkal jöttek be vagy később, nevezetesen: az oroszok, bessenyők, jászkunok, a szepesi és erdélyi szászok. Ezeknek a tulajdonjogát mind királyi privilégiumok szabályozták és erősítették. 6. A paraszt birtok, mely tulajdonkép mások földjén volt. Rengeteg erdők kiirtása és mocsaras helyek kiszárítása által nagy területeket tett termékennyé a szolganép s ha ennek az általa megjavított földnek a használatáért tartozott is a birtokosnak bizonyos szolgálatokkal, mihelyt ezt teljesítette, a maga munkájának ura volt s az »örökös jobbágyság - mondja Wenzel - mindig csak olyan szó volt, mely a legmostohább időkben sem hatott vissza jogilag a paraszt ember személyes állására.«

Megismerkedvén nagyjában a különféle természetű birtokokkal, nézzük most, milyenszerű a XI. század népének gazdasági élete. Hogyan gazdálkodtak, mit termeltek? Nyilvánvaló, hogy a községek alakulásával együtt kellett járni az egyes községek közt levő határ megjelölésének is. És ezen a területen belől föl kellett mérni kinek-kinek a földjét. Külön az egyesek földjét, külön a közös birtokot. Most már nem lehet ma itt, holnap ott akasztani az ekét a földbe, nem legeltethetnek kényök-kedvök szerint akárhol: a föld nagy részének gazdája van. Van már mérték is, mely szerint a földet felmérik. Az egységes mérték: az ekealja, vagyis akkora földterület, melyet négy ökörrel egy nap föl lehetett szántani. Ingadozó mérték, mert ökre s földje válogatja, hogy mekkora területet lehet szántani egy nap. A következő században azonban már van rá adatunk, hogy az ekealja-föld száz hold volt. De van arra is adat, még a XII. században is, hogy az ekealja területét szemmértékre határozták meg. Használták mértékül a nyíllövést is: nyíllövésnyi hosszúságban vagy szélességben mérve fel a földeket. A hosszukás formájú földet ma is nyílföldnek hívja a nép. Vannak ma is némely községek határán földterületek, melyeknek nyílföld a neve. És mondják, ha egy darabot kihasítanak valamely földből: kihasítottak belőle egy nyilat.

Ha szemmértékre mérik is fel a földet, de - fölmérik: becse van már a szántóföldnek is. Lassanként az eke is más, a maihoz hasonlatos formájúvá lett. Kezdetben, a honfoglalás idején, idomtalan fatörzsek ágaival döröszölik fel a földszínét, majd a gerendélybe fakampót illesztnek, mígnem a XI. században ezt a fakampót már vaskampóval helyettesítik. Később jő a vaskampó elé a kormányzó vas, mely nélkül tökéletes szántást el sem lehet képzelni. Egyébként, meglehet, hogy túl a Dunán, hol frank uradalmak voltak a honfoglalás idején, már a honfoglaló magyarok is használták a tökéletesebb ekét, mely aztán lassanként országszerte elterjedett. Azért tökéletesebb, mert megvolt az ekének három fontosabb része: a gerendély, végén az ekeszarvával, a lapos vas és a csoroszlya.

Kasza és sarló megvolt már a mai formájában. Volt fa- és vasvilla, s megvolt a csép is. Learatván a gabonát, csűrökbe rakták, vagy a szabad ég alá, kazlakba s néhol cséppel verték ki a szemet, néhol meg nyomtatták.

A szántásnál főként az ökröt használják s nem valószínűtlen, hogy szent László törvénye a földmívelés érdekeire is gondolt, midőn szigorú büntetéssel sújtja azokat, kik lovat és ökröt az országból kivisznek. De különben is, kevés lévén a pénz, állatokban van a vagyon túlnyomó része, azzal fizetnek pénz helyett, azzal váltják meg magukat némely büntetés alól. Feleséggyilkos, esküszegő, ha előbbkelő ember volt, 50 tinóval válthatta meg életét, a közember 10 tinóval, a szolga öttel. Mi volt az ára egy tinónak? Egy arany penza, mely a mai érték szerint 2 forint 70 krajczár lehetett, vagyis ötven tinó ára 135 forint. Ez szent István idejében volt. Szent László idejében már 110 penza a gyilkosságnak a váltsága, körülbelől 300 forint a mai értékben s ez egy ember vagyonának az átlagos értékét jelentette. Ebbe a vagyonba bele van számítva a gyilkosnak minden java, szőlője, földje, férfi és nő szolgája. Ebből, a vagyonból két rész a meggyilkolt, egy pedig a gyilkos hozzátartozóinak jutott, de ha a gyilkosnak 110 penza érőnél kevesebb vagyona volt, a szabadságát is elveszítette. Körülbelől tehát 66 penzában, vagyis 66 tinó árában volt megállapítva az emberi élet értéke. Ha t. i. oly valaki ölte meg, a ki megtudta ezt fizetni.

Mindezzel csak arra akartam mutatni, hogy a vagyon valóképpen a mai 300 forintnak megfelelő értéknél kezdődött. És ennek a vagyonnak jó részét az állatok tették. Ökör, tehén, ló, juh és sertés. Aminthogy, főként az Alföldön, még ezidőben az állattenyésztés volt a fő. Legelő és kaszáló foglalta el a termő föld nagy részét, szántóföld vajmi kevés. S míg az ország egyéb részeiben, különösen hol a papok vezették a gazdaságot, a hármas forgó rendszer meghonosult, az Alföldön tovább folyt az ősi, ú. n. fűgazdálkodás. De később, ha a Dunántúlról indult ki a hármas forgó rendszer a szántásban (vagyis egymásután két évben bevetették a földet s a harmadik évben ugarban hagyták), viszont a Dunántúlra meg az Alföldről ment az ősi fűgazdálkodás, vagyis a kaszálónak és legelőnek a szántóföldnél való nagyobb kultiválása.

A mi hasonlóság volt a különböző vidékek gazdasági élete közt azt első sorban a papságnak köszönhetjük. A benedekrendiek, a premontreiek és a czisztercziták, ahol vannak, mindenütt meghonosítják a hármas forgó rendszert, tehát az Alföldnek is egyes vidékein, irtják és írtatják a rengeteg erdőségeket, szárítják a mocsarakat, felszántják a parlag földeket, együtt dolgoznak a földnépével, aminthogy erre kötelezik is őket a szerzet szabályai. Szent Gellért legendájából több szerzetesnek a nevével is megismerkedünk, kiket a Dunántúlról egyenest a Tisza alsó vidékére küldöttek, a földmívelés terjesztése, megkedveltetése végett. Ezek az egyszerű szerzetesek országszerte megnemesítik példájukkal a gazdasági munkát, mit a harczias természetű magyar addig magára nézve megbecstelenítőnek tartott. Ez a buzdító példa mindenütt ott van a nép előtt, mert az ország minden részében van a püspökségeknek és apátságoknak birtoka. S nemcsak a királyok s királyi herczegek adományoznak földeket, példájukat már a nagyobb urak is követik. Atha, Salamon nádora somogyi ispán korában kolostort építtet a mai Kaposvár mellett. Péter ispán Borsodban megalapítja a százdi monostort s annak a részére a Hortobágy vidékén szolgát, földet, rengeteg marhát ad. S hogy mennyire az állat tette a vagyon nagy részét, kitűnik Péter ispán adományozásából is, aki a monostornak a mellett, hogy 104 házi szolgát, 30 lovast, 20 magyart és tíz bessenyőt, hat takácsot, tíz szőlőt és méhest ad, ezenfelül még tíz pár lovat, 100 darab szarvasmarhát, 500 birkát, 200 disznót adott. Ugyancsak Péter ispán Dombrádon (Szabolcsban) tizennégy családot ajándékozott a monostornak, akiknek az volt a kötelességök, hogy zsindelyt hordjanak a kolostor befödésére és ezenkívül még sok szántóföldet, kaszálót, legelőt, szolgát és marhát.

Ott, hol egy úr ennyit ajándékozhat, bármi csekély értéke volt a földnek és marhának, megvan már az akkori felfogás szerint nagy vagyonú arisztokráczia. De kitűnik ebből egyéb is: az urak szolgálatában álló nép bizonytalan sorsa. Ma ennek a szolgája, holnap másnak, nem kérdik tőle: akarsz-e gazdát cserélni, együtt ajándékozták el a földdel és az állattal. Egyik a másnak kiegészítő része, a föld s az állat szolga nélkül - fél ajándék. Mit ér a föld, ha nincs, aki művelje? S mit az állat, ha nincs, aki gondozza?

A házi állatok közül a ló tenyésztésére fordítják a legnagyobb gondot. Királyoknak és magánosoknak, egyházi és világi főuraknak nagy méneseik vannak. Szent István a zalavári apátságnak tizedet adományozott a csepelszigeti ménesből, melyet még Árpád alapított volt; I. Endre király pedig évenként 50 lovat adott egyik méneséből a tihanyi apátságnak, s midőn III. Béla 1190-ben megerősíti a pécsi püspökség jogait, a püspök megyéjében lévő ménesei után tizedet rendelt a püspöknek. A pécsváradi, tihanyi és csatári apátoknak nagy méneseik vannak s a dömösi prépostról följegyezték, hogy egyik ménesében, 1138-ban, 70 kancza és 20 csikó volt. A földnépe is első sorban lovat tenyészt: ennek veszi legnagyobb hasznát a gazdaságban. A nagyobb birtokosok jószágain »lovas jobbágyok« is vannak, kik csak lóval szolgálják a földesurat.

A ló után jön a szarvasmarha s a magyarfajta ökör az Alföldről csakhamar elterjed az egész országban, sőt az az idegen fajtájú marha is, melyet a honfoglaláskor a Duna vidékén találtak, idővel kivetkezik eredeti jellegéből s lassanként fölveszi a magyar fajta tulajdonságait. A juh, a kecske, a sertés már szintén fontos gazdasági tényező. A juhnyájak pásztorai külön rendet is alkotnak, külön bíráik vannak, sőt a sertések pásztorai is, a kanászok, itt-ott külön községekben laktak s nevezetesen Szent-Gál község Veszprémmegyében, eredetileg kanászok községe volt.

A baromfitenyésztés sem ismeretlen már. Tyúkból, lúdból tizedet ad a nép. És tenyésztik a méhet is. Mézből és viaszból szintén tizedet adnak. Az egyes apátságok alapító okleveleiből kitűnik, hogy az apátságok birtokain külön álló osztályként szerepeltek a méhészek s a viasz elkészítésére is külön viaszkészítőket használtak.

Ha kezdetleges eszközökkel is, megtermesztik a legszükségesebb gabonaféléket, búzát, rozsot, árpát, kölest, zabot, s van már száraz és vizi malom, hol a gabonát lisztté őrölik. Szent Gellértnek, ki utaztában megszáll egy háznál, feltűnik, hogy a kézi malmot hajtó rabszolgaleány dalol, miből azt következteti, hogy nem lehet oly nagyon rossz a sorsa. A mai sóőrlőhöz hasonlatos lehetett ez a kézi malom, amilyen még sok paraszt háznál látható. Az árpából nemcsak kenyeret sütnek, de sört is készítnek, termelik a komlót is ugyane czélra. A szőlőmívelés a legkedvesebb foglalkozásnak látszik s valószínű, hogy ezt már a nyugatról ide jött papok is a néptől tanulják el s azután fejlesztik a néptől megismert alapon tovább. A borsót, lencsét, babot szintén termelik s a kolostorok példájára a paraszt házak körül is vannak kis konyhakertek, a hol termeltek párhagymát, vörös- és foghagymát, paprikát s mindenféle hasznos növényt.

Már nem a kezdet legkezdetén áll a gazdasági és az ipari élet. Együtt fejlődik, ha lassan is, a községi élettel. Az összekeveredett népek, magyarok és nem magyarok kezdik megszokni a rendes, a röghöz kötött életet. Megvan, ha kezdetleges formában is, a megyei és községi szervezet. A föld népe királyi és földesúri hatóság alatt áll egyszerre, de sorsa még kedvezőnek mondható, az ezután következőhöz képest. Amely mértékben nő a főurak hatalma, abban a mértékben fogy a nép szabadsága, rosszabbodik a sorsa minden tekintetben. Mert igaza van abban a tudós Wenzelnek, hogy az »örökös jobbágyság« olyan szó volt, mely jogilag nem érintette a jobbágy személyes szabadságát - de mi haszna volt ebben annak a szegény jobbágynak, ha a főnemesség jogot, törvényt nem tisztelt s nem is volt hatalom, - oly idők is voltak - mely erre a tiszteletre megtanítsa?

A királyi hatalom.

Könyves Kálmán. - A királyi hatalom megerősítése. - Kálmán és a nép. - A füstpénz. -
A rabszolgák. - Az istenítélet. - Az egyház hatalma. - A zsidók és izmaeliták. - Nincs boszorkány! -
II. István és a főnemesség. - A kunok és a bessenyők. - Az aradi gyűlés. - Oltó püspök
Magyarországról. - A szászok betelepítése. - III. Béla és a nép. - A király jövedelme. -
A föld népe teljesen ellátja élelemmel a királyt.

Olvasván Könyves Kálmán királynak 1100-ban kelt rendeleteit, világosan áll előttünk az alig száz esztendős királyi hatalom gyengülése. Amely mértékben gyengül a királyi hatalom, abban a mértékben nő, erősödik az előbbkelő nemesség hatalma, befolyása. Szent István halála után királyok és királyi herczegek temérdek családi birtokot ajándékoztak el egyes uraknak s a kancsalnak festett, de éles szemű Kálmán világosan látta trónraléptekor, hogy, ha elődei nyomán halad, szertezüllődik a királyi hatalom, melynek foszlányain majd a főnemesség osztozkodik.

Nyilvánvaló volt a nagyeszű király előtt, hogy Szent István törvényei már jórészt elavultak. Ami e törvényekben a pogányság irtására vonatkozott, fölöslegessé vált mert »a tökéletes vallás felvett hite megerősödött«. István törvénye, igy jellemzi a szent király törvényét Kálmán, »a hitetlenek lerombolója volt, ez (az övé) az igazságra nézve helyes társalkodás előmozdítója. Amaz a népet a hitnek pánczéljába öltöztette, ez a fölösleg való földi kevélységeket az igazság övével övedzette.«

Mit értett valóképpen a földi kevélységek alatt, kitűnik rendeleteinek első könyvéből: visszaveszi mindazokat a birtokokat, melyeket nem Szent István adományozott, mert »illetlen dolog volt, hogy hanyatlásunkkal a királyi udvar tisztessége is velünk hátramenjen.« Vagyis gyengült a királyi hatalom, s a folytonos adományozások következtében nehezen lehetett födözni a királyi udvartartás szükségeit. Gazdagodott a nemesség, szegényedett a királyi család. A szőlőt, telket, földeket, mit elődei adományoztak, nem bántja, a mi első pillanatra ellenmondásnak látszik, de nyilvánvaló, hogy itt a kisebb adományokat kell értenünk. Az esztelenül elprédált nagyobb uradalmakról és jogokról van itt szó. Mert nemcsak az uradalmakat veszi vissza, hanem az egyházaknak adományozott halászatokat is, csak annyit hagyván meg a papok kezén, hogy a mindennapi szükségre elegendő hal legyen. Meghagyja az erdőket is az egyház kezén, bizonyára azért, mert az erdők után nem lehetett még akkor jelentékeny jövedelemre számitani.

Ám gondolt a holnapra is, nemcsak a mára. Míg a Szent István adományozta birtok mindenféle örököst illetett, a többi királyok adományozta birtokban való örökösödés jogát szűkebb korlátok közé szorította. Apáról fiúra szállott a birtok, s ha fiu nem volt, az apa testvéreire, majd ezeknek a fiaira, de ha testvére nem volt, az adományos birtok visszaszállott a királyra.

Hogy az előbbkelő nemesség ez időben már a királyi hatalmat s a nép javát aggasztóan fenyegető hatalomra tett szert, s jóformán kénye-kedve szerint bánt a föld népével, erre is bizonyságunk Kálmán törvénye, mely egyenesen elrendeli, hogy a földjükről »kivetett« jobbágyok, kiknek máshol nincs földjük, azokra visszamenjenek. »Ha pedig földjük klastrombelieknek vagy egyházrendűeknek adatott s ők más földet bírnak, az sértetlenül úgy maradjon.«

Tovább olvasván Kálmán törvényeit, a »sánta, púpos és kancsal« ember alakja mindjobban eltűnik szemünk elől, s emelkedett szellemű, nemes gondolkozású, a nép javát szívén viselő király képe rajzolódik elénk, aki a királyi hatalom megerősítésén nem a maga személyéért munkál, hanem az ország, a nép javáért. Megállítja a hatalmaskodó főnemességet az országot pusztulással fenyegető útjában, az elődei könnyelműségéből vagy jogtalanul szerzett vagyont elszedi tőlük, s megvédi a földnépét a nagy urak önkénykedése ellen.

Már nemcsak az ingóságnak, a földnek is becse van s aki a más földjét igazságtalanul bitorolja, ugyanannyit veszít a saját földjéből s ráadásul még 10 pénz büntetést is fizet. Az adományos birtokkal kötelességek járnak. Ha az ispánoknak tulajdon jószágukra annyi szabad emberök van, hogy ezektől lovat kapnak és 100 pénznyi jövedelmet, saját költségükön egy pánczélos lovast kötelesek állitani a király seregébe. Ha 40 pénznyi a jövedelmök, egy könnyű fegyverzetűt kell állitaniok, de ha ennyi sincs, akkor a jövedelem tisztán nekik marad.

Igy rendezvén a birtokos osztály adózását, nem áll meg itt, a nép minden rétegére kiterjed figyelme. Szabályozza az adófizetést. Az ő idejében találkozunk először a füstpénzzel, az első rendes adóval, mely 8 dénárban volt megállapítva s mely a mai értékben körülbelől 72 krajczárnak felelt meg. De nem fizet mindenki, személyválogatás nélkül 8 dénárt, mint ő előtte történt. Méltányosan igyekszik megosztani a terhet a nép különböző osztályai közt. A vendég, idegen népek, kik a várnépek földjén telepednek le, vagy fele vagyonuknak értékéhez képest viselik a katonáskodás terhét, vagy 8 dénárt fizetnek, de a törzsökös szabad emberek, értvén alattok a várjobbágyokat, többé nem fizetik a nyolcz dénárt. Fizetik azonban a 8 dénárt az urak földjén lakó szabadosok, másként hetes szolgák, kik hetenként felváltva dolgoztak az ur földjén. Ám ezeket is fölmentette az adó felerésze alól, ha a királynak, midőn határukon utazott, lóval, szekérrel szolgáltak. Ez a szolgálat is adó volt: adóba számította a király. A mások földjén dolgozó szabad vendégek, idegen népek, csak a szabadságukért fizetik az adót, de sem munkára, sem a munka megváltására nem lehet őket kényszeríteni. Csupán a várakhoz tartozó szolganépek kötelesek fizetni a szabadságukért is, a munka megváltásáért is.

Összevetvén Kálmán törvényét Szent Lászlóéval, feltűnő nagy a különbség e kettőnek a szelleme közt. Kegyetlen szigorúság jellemzi László törvényeit, szelídség, kiméletesség a Kálmánét. Jóformán csak a rabszolgák s más szolganépek dolgában halad Lászlóval egy nyomon, aminthogy alig is tehetett másként, miután rabszolgák és szolganépek tették a vagyon jónagy részét, ezek nélkül az akkori gazdaságot el sem lehet képzelnünk. A rabszolgát külsőleg is megkülönbözteti más emberektől s tíz pénz birsággal sújtja azt, aki a király által neki ajándékozott szolga vagy csavargó feje tetejét meg nem nyírja s ha feleséget adna neki, azt is veszítse el a szolgával együtt. Ha valaki a király engedélye nélkül csavargót tart, 55 pénzt fizessen s ha másnak a csavargót elajándékozza, 10 pénzt, úgyszintén a vevője is. Ám nemcsak gazdasági, de nemzeti szempontok is vezették Kálmánt, midőn megtiltja a magyar hazában született rabszolgáknak, még az idegen származásúaknak is, külföldön való eladását. Az ispán, ki ezt a törvényt megszegi, vagyonának kétharmadát veszti el.

Lopásnak, gyilkosságnak s általában mindenféle bűnös cselekedeteknek sokkal enyhébb a büntetése, mint László idejében. A gyilkosság a legnagyobb bűn s nem a lopás. A tolvajság miatt elitéltet megvakítják, de halállal nem büntetik s már nem a tyúk a legkisebb érték, ahol a büntetés kezdődik, hanem négylábú állat, annak az ára vagy húsz denárt érő ruha. S míg László a tolvajnak tíz évesnél idősebb gyermekeit már rabszolgaságra veti, Kálmán ezt a szigorú büntetést a tizenötödik évnél kezdi. Megszorítja az istenítéletet s nem kell az egész falunak istenítéletet állania, ha a faluban egy embert tolvajsággal vádolnak és nem szabad többé akárhol istenítéletet tartani, csupán a püspöki székhelyeken és a nagyobb prépostságoknál, Nyitrán és Pozsonyban. De tanú csak az lehet, aki elébb meggyónt s akinek van legalább egy ekényi földje, hogy hamis tanúságtétel esetén, birtokával válthassa meg magát. A hamis esküvőnek tüzes vassal keresztet nyomnak a homlokára, hogy többé sehol el ne fogadják a tanúságát. Papok jelenlétében történik az istenítélet, s emberölésben, gyilkosságban a püspök ítél s nem világi tisztviselő. A király után az egyház kezében van a legnagyobb hatalom. Évenként kétszer, Fülöp és Jakab apostolok napján s Szent Mihály napját követő nyolczadnapon minden püspökség gyűlést tart, ide megy minden pörével, ügyes-bajos dolgával úr és paraszt, az ispánokat és más tisztviselő méltóságokat sem véve ki. Azzal indokolja ezt a törvény, hogy »a nép az úttól és szükségtől terhelve« minden dolgával nem mehet a királyi udvarba. A püspök vagy érsek a világi embert, ha egyházival van ügye, pecsétjével megidézheti; ha két megyei ispán közt van pörlekedés, a püspöki gyűlés intézi el azt. A királynak, a herczegnek nagyobb tisztviselői, világi bírák, mind tartoznak megjelenni e gyűléseken. De világi bíró nem kényszeríthet egyházi embert, hogy előtte megjelenjék. Házasságtörők, megrontók, gyermekgyilkosok, nőrablók ügyében a püspök vagy esperes ítél.

Ím, előttünk áll az egyház az ő nagy hatalmával. De ezt a nagy hatalmat nem egy jött-ment, nagyrészt tudatlan papságnak adja Könyves Kálmán király. Válogatott, kipróbált emberek Isten szolgái. Idegen papot ajánló levél nélkül be nem fogadnak. A rossz hírűt kiutasítják az országból. A kétszer nősülteket, az özvegyeknek vagy rosszhírű személyeknek férjeit, ha a tiltott együttélést abba nem hagyják, a papi társaságból kirekesztik. Világi ruhát, nevezetesen czafrangos felső öltönyt, pettyegetett dolmányt, veres keztyűt, hímzett vagy zöld mentét, nadrágot vagy plundrát, festett csizmát vagy fűzött topányt s mellökön selyem varrást nem szabad viselniök. E mellett külön egyházi zsinat szabja meg a papi fegyelmet. Csak írástudók s deákul beszélők lehetnek papok. Szigorúan büntetik a részegeskedést, s ha tolvajságon érnek papot, elveszti hivatalát és vagyonát s ha semmije sincs, eladják szolgának. Külön eltiltják a papot a korcsmároskodástól és az uzsoráskodástól. Szolgarendű ember nem lehet pappá, csak úgy, ha ura beleegyezett. Aki másnak a cselédjét, olyat, ki urától annak jóváhagyása nélkül nem távozhatik, vagy a várak népéből valót pappá tesz vagy deákká, váltsa meg őt s e mellett fizessen 50 pénzt. Nemcsak a papi rend erkölcsét féltik az alantasabb osztálytól, de nyilvánvaló, hogy gazdasági tekintetek vezetik az egyházat, midőn a szolgaságból való felszabadulás e módját is megnehezítik. Az egyház a király mellett a legnagyobb birtokos osztály: szüksége van a munkás kézre. És különbséget tesz az egyház is nemes és nem nemes közt a büntetés mértékének megállapításában. A hűtlen nemes férfit és nőt vezeklésre ítéli, a közrendűt eladatja s azt nem is szabad kiváltani.

Tehát: az egyház kebelében szigorú fegyelem, kifelé pedig nagy hatalom. Nagy hatalom és nagy vagyon az egyház kezén. Míg az uraktól visszaszedik a Szent István után adományozott birtokot, az egyháztól nem, csupán a halászatot szorítják meg, de már az erdőket a kezén hagyják. A szolganépnek tehát egy nagy tömege a püspökségek és apátságok tulajdona s a gazdasági érdek azt kívánja, hogy a szolga maradjon meg szolgaságban, sőt büntetések által szaporodjék is a számuk. Föl kell tennünk, hogy ezeknek a szolgáknak jobb volt a sorsuk általában, mint a világi emberek szolgáinak. Egy bizonyos, hogy Kálmán uralkodása kedvező javulást jelent a szolganép életében. A rabszolgákkal való kereskedés korlátozódik s már magában az, hogy idegen földre nem hurczolhatták el a rabszolgát, ha magyar hazabeli volt, valamivel tűrhetőbbé tette szomorú sorsukat. A zsidóknak, kik addig nagyban űzték a rabszolgakereskedést, egyenesen megtiltja nemcsak a szolgák adását, vevését, de még azt is, hogy a maguk szükségére keresztény szolgát tartsanak. Aki közülök földet művel, művelje pogány szolgákkal, mondja a törvény. S hogy szigorúbb ellenőrizés alatt legyenek, csak püspöki székhelyen lakhatnak. Keresztény és zsidó, ha egyik a másnak kölcsön ád, két vagy három személy értékének megfelelőt, csak keresztény és zsidó tanú előtt teheti ezt. Ennél nagyobb értéknél már pecsétes írás szükséges, a tanúk neveivel.

Más szemmel nézi a törvény az izmaelitákat. Nagy gondja van arra, hogy ezek keresztényekké legyenek. Rákényszeríti a disznóhús evésére, s minden izmaelita helységnek templomot kell építenie, azt kellő javadalommal ellátnia, s hogy a magyar nemzetbe való olvadásukat biztosítsa, megtiltja nekik a saját nemzetükből valóval a házasságot. Izmaelita leány csak magyar ifjúhoz mehet feleségül.

Végig haladván Kálmán törvényein, utoljára hagytam annak nyilván legérdekesebb pontját, mely a boszorkányokról szól a következőképpen: »De strigis vero, quae non sunt, ne ulla questio fiat.« Magyarul: »A boszorkányok ellen pedig, kik nincsenek, semminemű kereset ne legyen.« Boszorkányt vagy lidérczet kell-e értenünk a strigák alatt - mert ez is vita tárgya - nem az érdekel minket, hanem az a meglepő felvilágosodottság, mely a törvény e pontjában megnyilatkozik. A törvény ez egyetlen pontja elég, hogy lássuk Kálmán nagy lelki műveltségét, tudását. Míg István és László törvénye is szigorúan bünteti a strigákat, Kálmán egyenesen megtagadja létezésöket, nem hisz a boszorkányságban s megtiltja, hogy valakit a boszorkányság gyanújában üldözzenek. A maga korában nem népszerű s emlékét elhomályosítja Álmosnak és Bélának megvakíttatása, de az ország javán munkálkodó fényes elméje, a szegény nép jóléte iránt fogékony szíve legnagyobb fejedelmeink sorába emelik őt. A királyi hatalom ez ő idejében addig nem látott magasságra emelkedik, a köznek sérelme nélkül, egyeseknek pedig sohasem igazságtalan, sohasem jogtalan sérelmével. Első a királyaink közt, ki a kezét igazán a nép szívére teszi, látja a nép nagy terheit s amennyire a viszonyok engedik, kevesbíti a terheket. Tisztában van azzal, hogy az ország erejét, hatalmát nem csupán a királyi hatalom emelésével lehet fokozni, szükséges ehhez a rend az egész vonalon s a nép jólétének lehető biztosítása.

Nem csoda, ha a hatalmaskodó főnemesség nem szerette, különösen az, melytől az adományos birtokokat elvette s ha nagy pártja volt Álmosnak, László testvérének, kiben az urak bőkezű adakozót reméltek. S ha nem hozzá méltó módon biztosította kiskorú fiának a trónt, megvakíttatva Álmost és fiát, mentségére szolgál, hogy a fiáért tette, a véréből való vérért s nem mint Szent István, ki az idegen s a félmagyar Péterért vakíttatta meg Vazult.

Kálmán nagysága még csak akkor látszik igaz valóságában, midőn utána fia, II. István lép trónra, majd Álmos fia, II. vagy Vak Béla. Mindjárt előtérbe lép a főnemesség s megkezdődik a harcz a királyi hatalom és az arisztokraczia közt. Mindjárt szemmel látható a királyi hatalom gyengülése, erős küzdelem folyik megtartásáért és ellene, mígnem az Árpád-korszak végén, amint csakhamar meglátjuk, a főnemesség föléje kerekedik a királyi hatalomnak. Ez azonban egyebet is jelent: a királyi hatalom gyengülése kiszolgáltatja a népet s a középnemességet is a főnemességnek. Egyesek kis királyokként uralkodnak, büntetlenül sanyargatják, zsarolják a népet.

A bölcs, békeszerető király után kalandvágyó, harczikedvű gyermekifjú, aki e mellett zsarnok-természet is: ez Kálmán fia, II. István. Természetes, hogy a kép megváltozik. Mintha fölelevenednék a kalandozások kora. Kezdetben, úgy látszik, úri és közrendnek tetszik a régi idők megújulása: kalandozás, prédálás idegen földön; de végre is megsokalják a szüntelen hadakozást, különösen mikor látják, hogy a királynak mindegy, miért indul harcz, csak harcz legyen. Egy Bezen nevű orosz herczeg segítséget kér tőle s István kész a segítségre, nagy sereggel megy Oroszországba, ostrom alá fog egy várat, ám a magyar urak összenéznek: mi közük nekik ehhez az orosz herczeghez? Miért ontsák ők a vérüket? Rövid tanakodás után egyenest a királyhoz mennek s szószólójuk, a Pázmán, tehát idegen nemzetségből való Kozma, magyarán megmondja a királynak, hogy ők nem ontják a vérüket minden ok nélkül. Nem kell nekik az orosz herczegség, egyik sem akar orosz herczeg lenni. »Mi jobbágyok, mondotta Kozma, nem vívjuk meg a várat; ha akarod, vívd meg magad. Mi meg haza megyünk és más királyt választunk.«

Ilyen hangon még addig nem beszéltek magyar királlyal. Az uraknak igazok volt s ha a királyi tekintélyen csorba esett, ez alkalommal nem a főnemesség, a király volt a hibás. A főnemesség bizonyára nemcsak a maga, de a nép szívéből is beszélt, mikor megtagadta a királynak az engedelmességet. A nép, mely már kezdette volt megszokni a békés életet, a földjén való munkálkodást, nem szívesen hagyta el tűzhelyét, oktalan vérontásért bizonyára nem. Úri és közrend elpártol a királytól s csak a kunok és bessenyők, akik még nem tudnak beleilleszkedni a törvényes rendbe, s nomád-életet élnek a többi, röghöz kötött nép között, tartanak ki a harczias kedvű király mellett. Ezek az ő hívei, kun és bessenyő testőrök veszik körül s ezeknek minden szabad: büntetlenül sanyargatják a magyar parasztokat, rabolnak, fosztogatnak szerteszét az országban. Hanem mikor aztán a magyar parasztok megtudják, hogy a király halálán van, s többé nem tarthatnak haragjától, visszaadják a kölcsönt. Tatár, a kunok vezére, panaszra megy a királyhoz s a sir szélén álló király szörnyű haragra lobban: minden kunért tizet vágatok le! - biztatja kedvelt kunjait. De egyet sem vágathatott le: a kunok köréje tolongtak, hálásan csókolták kezét s a király - mondja a krónikás - a nagy tolongásban visszakapta nyavalyáját és meghalt. Csak annyi ideje volt, hogy vezekeljen bűneiért: szerzetes ruhát öltött halálos tusája közben.

De egy rokonszenves vonást mégis jegyezhetünk fel II. Istvánról. Midőn megtudta, hogy az apja által megvakíttatott Béla herczeg él, nagy az öröme, miután magának nem volt gyermeke. Királyi tartást rendelt a szerencsétlen herczegnek s meg is házasította. Mintha csak a népmesét hallanók, mely tele van ehhez hasonló esetekkel. Ám ha István korában megújulni látszott a kalandozások kora, most meg a trónért való versengés kora újult meg. Nem csuda, ha a főurak nagy része, azok, kiknek Álmos és Béla megvakításában része volt, megijednek s rettegnek a vak Béla boszújától. Mindjárt pártot ütnek a törvénytelen Boris mellett, ki Kálmán törvényes gyermekének állítja magát. Ilona királyné azonban hirtelen elhatározással gyűlést hirdet Aradra, a gyűlésre megjelennek urak és közrendek, megjelennek Boris hívei is, s a királyné szavára hatvannyolcz főnemest konczolnak le. Egyáltalán a királyné és testvére, Belus herczeg intézi az ország dolgait, a vak király sokkal tehetetlenebb, semhogy befolyjon az ország kormányzásába. Ezeknek a megölt főuraknak a birtokait mind az egyháznak adják s a vak királynak az egyház iránt való jóindulatául, ragaszkodásául jegyzik föl azt a tényt is, hogy a pannonhalmi apátság és a nyitrai meg a pozsonyi várjobbágyok közt folyt perben, az apátság mellett döntött. Hogy Béla, ki szomorú vakságában Istennek házában keres vigasztalást, különösen kedvez a papságnak, s a püspökségeknek és apátságoknak adja a főurak birtokát, - ez könnyen érthető, s nem is az itt a lényeges, hogy kiknek adományoz, hanem, hogy kiktől vesz el birtokot. Hatvannyolcz főnemes megöletése s ezek s talán rokonaik birtokának is elvevése, súlyos csapás nemcsak az egyesekre, de általában is a főnemességre, mely mint rend épp akkortájt kezdette mutogatni erejét és hatalmát, s mely most ismét kénytelen meghajolni a királyi tekintély előtt.

És csakugyan Ottó freisingi püspöknek, ki a XII. század közepén utazik át Magyarországon a szentföldre, a magyar alkotmányról irt rajzából látjuk, hogy II. Géza idejében, akár csak Szent László és Kálmán alatt, a királyi tekintély ismét megszilárdul s ha nem is korlátlan a királyi hatalom, a mennyiben a főurak ülnek a királyi tanácsban, kiterjed az a nép minden rétegére. »A legelső magyar ember a király«.

Ottó püspök elragadtatással ír az ország szépségéről, gazdaságáról, paradicsomhoz meg Egyiptomhoz hasonlítja a magyarok földjét. A nép nyelvét, erkölcsét azonban durvának, ízetlennek mondja, a falukat, a tanyákat hitványaknak, a házak többnyire nádból, ritkán fából valók s úri és közrend a nyarat és az őszt sátrakban tölti.

Aztán áttér a királyi hatalom rajzára, irván:

»A fő emberek mind elmennek a királyi udvarhoz, mindenki elviszi oda a székét, megvitatják a közügyeket, s ugyanezt teszik tél idején odahaza is, a szállásaikon. Fejedelmüknek annyira engedelmeskednek, hogy még azt is bűnnek tartják, ha titkos suttogással sértegetik, nemhogy nyílt ellenmondással keserítenék. Az ország hetven vagy még több megyére van osztva, de minden birságnak két harmada a királyi fiskust illeti meg, csak egy harmada jár az ispánnak. Ha pedig valaki az ispánok rendjéből bármi csekély ügyben megsértette a királyt, vagy ha csak vádolták ezzel, bár igazságtalanul, bármily közönséges poroszló, kit az udvar küld oda, őt, noha a csatlósai veszik körül, egyedül elfoghatja, megkötözheti, megkínozhatja. Nem úgy van, mint nálunk, ahol az egyenlők kérnek ítéletet a királytól. Még azt sem engedik, hogy a vádlott kimenthesse magát, elég ok náluk az uralkodó akarata. Ha a király háborúba indul, ellenmondás nélkül követik. A falvakban letelepedett lakók közül kilenczen a tizediket, vagy heten a nyolczadikat - ha szükséges még többet - elküldik a háborúba, ellátva őt a szükséges felszereléssel, a többi a föld művelése végett otthon marad. De a vitézi rendhez tartozót csak igen nyomós ok tarthatja vissza a harcztól. A király személyét külföldiek veszik körül, kik ott igen számosak és kiket vezéreknek neveznek. Csaknem mindnyájan rútak és hitvány a fegyverzetük is, ha csak nem a külföldiektől, kiket mi zsoldosoknak nevezünk, származtak vagy tanultak idegen harczi módot. Csak főembereik és az idegenek utánozzák a mieink hadviselését és fegyverzetünk fényét.«

Kétségtelen, hogy sok a túlzás Ottó püspök rajzában, ott is, hol a faluk és tanyák hitványságáról, ott is, hol a királyi hatalomról ír. Amott kisebbít, emitt meg nagyit. Ott, hol a főurak résztvesznek a tanácsban, nem lehetett a király hatalma korlátlan, s alig hihető az is, hogy közönséges poroszló a gyanúsított főurat, egymaga a királyi udvar elé hurczolja. Nem korlátlan, de nagy volt a királyi hatalom. A haderő tekintélyes, a hadsereg fegyelmezett. Minden nemes ember köteles hadba menni, a haza földjén, s minden nyolczadik vagy tizedik jobbágy: katona, úgy hogy csak a lovasságot 25-30 ezerre becsülik.

És nem szabad figyelmen kívül hagynunk, hogy éppen II. Géza idejére esik idegeneknek, vitézeknek és parasztoknak, nagyobb tömegben való betelepítése, ami szintén a királyi hatalom erősítésére szolgál. Az ő idejében emelkedik a vármegyék száma hetvenkettőre. A gyér lakosságú földekre német vitézek telepednek, kik földet kapnak hadi szolgálat fejében. Erdélyben, a Barczaságban, a székelység közvetlen szomszédságában, szászok telepednek le: földmíves és mesteremberek. A német vitézek idegen harczi módot honosítnak meg, a magyar főbb emberek utánozzák, s a nyilazó, könnyű lovasság mellett nehéz fegyverzetű, sisakos, pánczélos lovasság szerveződik.

A Géza halála után következő trónviszályok azonban (III. István, II. László és IV. István versengése) jó félszázadon keresztül - ismét csak fogyasztják a királyi hatalom, a királyi tekintély tőkéjét. III. István önkényesen szedi el a püspökségektől és apátságoktól az elődei által adományozott földeket és jövedelmeket, hogy pénzt szerezzen a szüntelen hadviseléshez, de mert végre is az egyházban kellett keresnie hatalma legerősebb támaszát, szorult helyzetében ünnepélyes fogadást tesz, hogy többé nem bántja az egyházi vagyont, ha csak égető szükség nem kényszeríti rá; püspököt, apátot méltóságától meg nem foszt a pápa tudta nélkül. Vagyis: csökken a királyi hatalom, az egyházi rend javára.

Ezt az erkölcsi tőkéjében megfogyatkozott királyi hatalmat III. Béla állítja helyre, hogy aztán a XIII. századnak már az első negyedében, II. Endre alatt, a főnemesség prédája legyen. A bizanczi császár udvarában nevelkedett Béla, a »hatalmas termetű, szép ábrázatú« Béla, ki nagyon fiatalon végig járta a tapasztalatok iskoláját, nemcsak hatalmas termetével és szép ábrázatával tűnt ki: külső előnyeivel összhangban volt lelkének tartalma. Az idegen udvar levegője nem rontotta meg jellemét, igaz magyar voltát s gazdag tapasztalatait, a szélesebb látókört, mit az idegen udvarban szerzett, az ország javára használta. Fölelevenedni látjuk a »régi jó időket«, mikor még a király a néppel, a legszegényebbel is, szóba áll; midőn a közrendű ember is a királyhoz megy panaszával. A király megyéről megyére utazik, néha meg útközben hallgatja meg a nép ügyes-bajos dolgait, panaszait az ispánok, a földesurak ellen. Rendesen megtartja Fejérvárt, Szent István napja körül, a királyi törvényszéket. Körötte ülnek a főméltóságok s azokkal együtt tesz igazságot. De már írásban is be kell adni a panaszt, s megalapítja a magyar kanczelláriát. Egy fejérvári prépost, Katapán, az első kanczellár s azután is többnyire fejérvári prépostok viselik e hivatalt.

Mellette még a nádor ítélkezik peres ügyekben, miután egymaga nem tehet mindenben igazságot. De aki igaztalannak találta a király embereinek ítéletét, felebbezhetett a királyhoz.

Igazi magyar, népies vonás, a mit feljegyeznek III. Béláról, hogy saját kezével mérte meg azt a nagy köblöt, mellyel a bakonybéli apátság népe évenként a gabonát adta. S nem kevésbé magyar és patriarkális vonás, midőn utaztában egy tölgyfa alatt ül kíséretével, Széna ispán udvarában s úgy hallgatja meg Kuba urat, kit Farkas nádor ispán hozott eléje.

A királyi hatalomnak régi fényében való tündökléséről tanúskodik az a nagyérdekű kimutatás, mely Béla jövedelméről fenmaradt. A pénz veréséből van a legnagyobb jövedelem: 60 ezer márka, melyből - mellesleg megjegyezzük - az esztergomi érsek tizedet kap. Vámból, révből, híd- és vásárpénzből, ami mind egyedül a királyé, 30 ezer márka. A sóból 16 ezer márka. Az erdélyi vendégektől 15 ezer, a 72 ispántól, az ő jövedelmük harmada, 25 ezer márka. Ezenkívül a 72 ispán mindenike köteles évenként egyszer ellátni a királyt és kíséretét, ha arra jár, s mielőtt a király fölkel az asztaltól, ád neki 100-200 márkát. Ez is fölmegy 10 ezer márkára. Ugyanennyit kap Szlavónia herczegétől. Összesen tehát 166 ezer márka a király évi jövedelme, vagyis körülbelül 4 millió forint. »Ehhez járulnak még - mondja a kimutatás - a királynénak és királyfiaknak járó nagy ajándékok ezüstben, posztóban, selyemben, lovakban. Meg a harminczad. Azonfelül a földnépe teljesen ellátja a királyt élelemmel.«

A föld népe teljesen ellátja a királyt élelemmel! Tehát nem a fentebb elősorolt pénzbeli jövedelem szolgál az udvartartásra, a királyi családnak és az udvari népnek élelemmel való ellátására, hanem az a természetbeli; adó, mit a nép fizet: vagy úgy, hogy egyenesen az udvarhoz szállítja a különféle terményeket, vagy úgy, hogy az átutazó királynak és kíséretének szolgáltatja be tartozását s aztán beszámítják köteles adójába. Ha később, a XIII. század derekán, mikor ezt a királyi jogot korlátozták, egy királyi ebédre átlag 12 ökröt, 1000 kenyeret és 4 hordó bort számítottak, képzelhető, hogy mily rengeteg nagy lehetett az udvartartás, mily rengeteg nagy lehetett a nép terhe, de látható egyéb is: a gazdasági életnek nagy föllendülése. Hozzá kell még tennünk, hogy nemcsak a király élhetett e joggal, az ellátás jogával. A nádor, a vajda, a bán, a főbb tisztek, a várispánok és kisebb tisztviselők, az udvari ispánok, várnagyok, századosok, tizedesek, a dézsmaszedők, pénzbeváltók, mind a nép nyakán éltek hivatalos útjaikban. De bármily nagy terheket viselt a nép, mindig tűrhetőbb volt a helyzete azokban az időkben, mikor egy kézben, a király kezében volt a főhatalom s nem osztoztak abban részint az uralkodóházbeli herczegek, részint az udvarhoz, időnként udvarokhoz közelebb álló emberek. Mert a királyok és királyi herczegek adományozása nemcsak annyit jelent, hogy minden adománnyal fogyott a királyi család birtoka s ez adományozások arányában szorult a király egyesek támogatására. Ezekkel az adományokkal jogok is jártak, valóságos és képzelt jogok. Minden adomány távolabb vitte a népet a királytól, s mellette kiskirályok támadtak országszerte.

III. Béla teljes épségében megtartja a királyi hatalmat, bár ő is adományozott. A mi azonban Béla idejében kivételes eset, mindjárt az ő halála után mindennapivá válik. Imre király s Endre herczeg, versengvén a trónért, adományozásokkal szerzik a híveket s feltűnő, hogy a herczegnek több a híve, mint a királynak. A főnemesség túlnyomó része a pazar természetű Endre mellett van s midőn háborúra kerül a sor a testvérek közt, Imre királynak oly kicsiny a serege, hogy nem ütközhetik meg Endre seregével: szemmellátható a bizonyos vereség. Nem ontatja hívei vérét oktalanul, hanem pálczával kezében, egymaga átmegy az ellenséges táborba, e szavakkal: meglátom, ki meri fölemelni kezét koronás királyára! Ennek a valóban királyi föllépésnek csodás hatása van a főurakra. Megjuhászodva nyitnak utat a királynak, ki egyenest öccse sátorába megy, kivezeti onnét s fogságba küldi. E szónak: király, megvan hát még a varázsa, csak igazi király legyen a király!

Mindjárt meglátjuk, mint foszlik szét ez a varázs, mihelyt Endre herczeg lép az ifjan elhalt Imre örökébe. Mint lép egyszerre előtérbe a főnemesség, s mily szembetűnően fordul rosszabbra a nép helyzete, mihelyt a király a hatalmas urak önkénykedésére szemet hunyni kénytelen.

Szomorú idő következik: II. Endre uralkodásának ideje.

Az arany bulla.

II. Endre adományozásai. - Az élősdi idegenek. - Bánk bán. - Gertrúd királyné meggyilkolása. -
Tiborcz. - A nép siralmas állapota. - Birtokpörök. - A törzsökösök és a jövevények. -
Rabszolgák felszabadítása. - Az arany bulla. - Javult-e a nép helyzete? - A pannonhalmi apátság
pöre a néppel. - Ítélet e pörben. - A pápa a mohamedánok ellen. - Az arany bulla megújítása. -
Az egyházi hatalom. - Az alsó papság szegénysége. - Már szolgarendűeket is fölvesznek a papirendbe.

A királyi hatalom és tekintély rohamos süllyedése teremti meg az arany bullát. A kép, mely az arany bulla születését megelőző időből elénk tárul, egyike a legsötétebbeknek hazánk történetében. A gyönge jellemű, oktalanul nagylelkű II. Endre, ki valóságos báb nejének, a gyászos emlékű Gertrúdnak s környezetének a kezében, valósággal tetszeleg a királyi javak adományozásában. Harmincz éves uralkodása alatt a magyarországi birtokok túlnyomó része adománybirtokká válik. Ám a király első sorban az idegeneknek, Gertrúd királyné németjeinek osztogatja a várföldeket és várkerületeket, azokat ruházza fel a kitűnőbb tisztségekkel, s ahol csak lehet, sértő módon mellőzik a magyar urakat. A királyi javak esztelen osztogatása s az idegen urak dédelgetése csakhamar megtermi gyümölcsét: állandó pénzzavarba sodorja a királyt és udvarát s szörnyű gyűlöletet fakaszt a magyar urak szívében az élősdi idegenek ellen. Nemcsak az urak, a nép szívében is. Ha kapnak is a magyar urak adományokat s kaptak sokan közülök is - nincs az adományban köszönet, mert a király nem képes számon tartani az adományozásokat: a mit ma ad, elveszi holnap s másnak adja. A vagyonbiztosságról ilyenformán szó sem lehet. A gazda nem tudja, meddig ura a földjének, a nép nem tudja, holnap kinek a földjét szántja. A földesúr büntetlenül sanyargatja a földjét művelő népet, nincs akihez igazságért forduljon szomorú sorsában s ha perre kerül a dolog úr és nép között: rendesen az úr javára döntenek.

Különösen a királyné ellen mértéktelen gyűlölet szállja meg a lelkeket. Ő benne látják az ország pusztulásának okozóját, ő árasztja el családjával s élősdi szerencsevadászokkal az udvart és az országot. Csak egy szikra kell, hogy a lappangó parázs kitörjön s szörnyű itéletet tegyen a vérig sértett nemzeti önérzet. A királyné testvére meggyalázza Bánk bán nejét s a női becsület meggyalázásának értelmi szerzőjét, a királynét, 1213 őszén, midőn Pilis vidékén mulatott testvéreivel s kedvelt németjeivel, Péter ispán és Simon, Bánknak a veje, meglepik a sátorban s megölik. A király a szentföldön volt ekkor s mikor visszatért, karóba húzatta ugyan Péter ispánt és kivégeztetett másokat is, de Bánkot és többeket, kik részesek voltak a királyné meggyilkolásában, nem bántotta: nem merte bántani. Gyönge volt arra, hogy a magyar főurakkal szembe szálljon. Gyönge és szegény. Egyesek kezében nagy vagyon, a király és a nép zöme, a középnemesség s a paraszt osztály szegény. Katona József Bánk-bán-jában Tiborcznak, a szegény parasztnak keserű panasza híven rajzolja az akkori parasztság siralmas helyzetét.

Ő (a királyné) czifra és márványos házakat
Építtet; és mi csaknem megfagyunk
Kunyhóink sövényfalai közt.
Ő csordaszámra tartja gyülevész
Szolgáit! Éppenséggel mintha minden
Hajszála egy őrzőt kívánna; sok
Meránit, olykor azt hinné az ember,
Hogy tán akasztani viszik, úgy körül
Van véve a léhűtőktől; s mi egy
Rossz csőszt alig tudtunk heten fogadni.
Ő tánczmulatságokat ad szüntelen,
Úgy, mintha mindég vagy lakodalom, vagy
Keresztelője volna: és nekünk
Szívünk dobog, ha egy csaplár legény az
Utczán élőnk bukkanik, mivelhogy
A tartozás mindjárt eszünkbe jut.
A jó merániak legszebb lovon
Ficzánkolódnak, - tegnap egy kesej,
Ma szürke, holnap egy fakó: - nekünk
Feleség- s porontyainkat kell befogni.
Ha veszni éhen nem kívánkozunk.
Ők játszanak, zabálnak szüntelen,
Úgy, mintha mindenik tagocska bennök
Egy-egy gyomorral volna áldva: nékünk
Kéményeinkről elpusztulnak a
Gólyák, mivel magunk emésztjük el
A hulladékot is. Szép földeinkből
Vadászni berkeket csinálnak, a
Hová nekünk belépni sem szabad;
S ha egy beteg feleség, vagy egy szegény
Himlős gyerek megkívánván, lesújtunk
Egy rossz galambfiat, tüstént kikötnek:
És aki száz meg százezert rabol,
Bírája lészen annak, a kit a
Szükség garast rabolni kényszerit.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Te szánsz, nagy úr? óh a magyar se gondol
Már oly sokat velünk, ha a zsebe
Tele van, - hisz a természet a szegényt
Maga arra szánta, hogy szülessen, éljen,
Dolgozzon, éhezzen, sanyarogjon, és -
Meghaljon. Úgy van, úgy! Esmérni kell
Az élhetetlenek sorsát, minek-
Előtte megtudhassuk szánni is.

Abban, mit a költő Tiborcz szájába ad, semmi túlzás. A király elébb derűre-borúra osztogatja birtokait, napról-napra kevesebb jövedelem foly be, ám azért az udvartartás fényesebb, pazarabb, mint valaha. Oly eszközökhöz kénytelen nyúlni, melyek általános elégedetlenséget szülnek országszerte. Ha addig a föld népe élelemmel látta el a királyt és udvarát, annak megvolt a jogi alapja: a király a maga birtokának terméséből vette az őt illető részt. Most azonban a helyzet megváltozik. A király és udvara nem törődik azzal, hogy elajándékozott földön utazik át: megköveteli, hogy őt és udvarát ellássák élelemmel. A nép vállaira tehát kettős teher nehezedik: kétszeres adót fizet. Osztozik a földesúrral is, a királlyal is.

Ez azonban csak egy része az elviselhetetlen terheknek. Ott van még a pénzbeváltás. A megszorult király minduntalan úgy segít magán, hogy pénzt veret, mindég rosszabbat, folyton váltatja be a pénzt, a népet zaklatják, sanyargatják a pénzbeváltók, nincs tőlük nyugodalma. A sót, melynek oly fontos szerepe van a szegénység háztartásában, megdrágítja, ezzel is nehezítvén a nép megélhetését, a nélkül, hogy a kincstáron segített volna. Ott veszi a kölcsönt, a hol találja, gyakran erőszakkal, királyhoz nem illő módon s a megfogyatkozott királyi javak jövedelmét kölcsönök fejében leköti az izmaelitáknak és a zsidóknak. Ezek, természetesen, nem kímélik a népet: földet nem lévén joguk vásárolni, úgy segítnek magukon, ahogy tudnak. Ők hajtják be az adót, szedik a vámot, a révpénzt, ők a sójövedelem bérlői s mert ezek a bérletek bizonyára nem voltak olcsók, a föld népén hajtják be a királynak adott kölcsönöket s azoknak uzsora kamatját.

E tarthatatlan állapot indítja Endrét arra, hogy most meg erőszakkal kezdi visszaszedni a már elajándékozott birtokokat. Maga a pápa biztatja erre, írván neki, hogy szerezze vissza azokat, még ha megesküdött is arra, hogy soha vissza nem veszi. Természetesen, fordultak elő jogtalan elidegenítések is, s igy a királynak nemcsak oly földeket kell visszavennie, melyeket elajándékozott, hanem olyakat is, melyeket az ő birtokából foglaltak el.

A birtokpöröknek egész tömegét őrizte meg e korból a váradi egyház jegyzőkönyve. Tudjuk, hogy Kálmán törvénye szerint csak a püspökségek és káptalanok székhelyein lehetett tűzpróbát tartani, e székhelyeken folytak le a birtokpörök is. Ily bíráskodási központ volt Várad is, ide jöttek a pereskedő felek messze földről, ide jöttek igazságot nyerni a tűzpróba által. Aki a ráítélt tűzpróbát szerencsésen ki nem állotta, elvesztette pörét.

Nagyon érdekesek e pörök: általuk bepillanthatunk az az időbeli nép életébe. Megtudjuk, hogy a földnek már nagy a becse, s hogy a nép különböző osztályai féltékenyen őrzik az osztályukkal járó kiváltságokat. Látjuk, hogy az alsóbb rendű mint törekszik felsőbb rendbe jutni, amiáltal sorsa javulását remélte; viszont a felsőbb rendű nép, nevezetesen a várjobbágy mily éber szemmel őrködött, nehogy várnépbeli vagy még alsóbb rendű furfangos módon közéjük emelkedjék. Sűrűn fordul elő a panasz a jött-mentek, a jövevények ellen, kik azt állítják, hogy földjük közös a várbeli népekével. Bizonyos, hogy ezek a »jövevények« sok esetben, ha nem is a honfoglalás óta laktak magyar földön, de már régibb lakosok lehettek, talán már a harmadik, negyedik nemzedék. De ismernünk kell a magyar ember ebbeli felfogását s akkor tudjuk, hogy sok száz esztendő kell ahhoz, míg a jövevénység emléke megszűnik. Rendesen minden faluban van manapság is egy pár család, mely törzsökösnek tartja magát s a többi, bár őseik századok előtt költöztek oda, »jövevény« - még ha tiszta magyar fajta is.

A váradi jegyzőkönyv tanúsága szerint, a tűzpróba számos esetben a jövevénységgel vádoltaknak ád igazat, kitűnvén róluk, hogy nem jövevények. Az erőszakosan elfoglalt földek miatt indított pörökben meg, ha paraszt és úr közt van a per, rendesen az úr nyeri meg a pört. Mert a nemes embertől nem követelnek tűzpróbát, elég, ha megesküszik Szent László sírja fölött. De a legérdekesebb e pörökben a különböző osztályok versenygése, küzdelme: az alsóbb osztályúnak felsőbb osztályba való törekvése s a felsőbb osztályúnak féltékeny vigyázása, nehogy jogtalanul közéjük jusson alsóbb osztálybeli. A várnép irigyli a várjobbágy sorsát, a várjobbágy a nemesét, a teljesen szabadét. És még a várnépek után is egész tömege következik a különféle szolganépeknek, kik meg a várnépek sorába szeretnének emelkedni. A rabszolgaság nemhogy el volna törülve, de még mindig büntetik rabszolgasággal a tolvajokat és gyilkosokat. Kálmán törvénye már megtiltotta ugyan a magyar honosságú rabszolgáknak külföldre való eladását, de bent az ország területén szabadon folyik a rabszolgák adása-vevése. A lopással vádolt Vitálist - olvassuk a váradi jegyzőkönyvben - feleségével, három fiával és két leányával 10 márkáért adják el, s a vevő mindjárt tovább adja az egész családot. Számos pör van a rabszolgák miatt. Az egyik bepöröli a másikat, hogy jogtalanul elvette a rabszolgáját s tűzpróba tesz igazságot, hogy kié a rabszolga. Arra is van eset, hogy a szülő adja el rabszolgának tulajdon vérét. A szabad embernek rabszolgával való házassága még mindig nemcsak megbecstenítő, de törvénybe ütköző is, s vád alá kerül, a ki rabszolgával köt házasságot.

De találunk eseteket a rabszolgák felszabadítására is. S itt természetesen, első sorban a papok jártak elől a jó példával. A váradi jegyzőkönyv szép vonást jegyez föl Mózes barháni papról. Turai emberek nagy nyomorúságukban a nőtestvéröket, Martinát, zálogba adták egy márkáért, de nem bírták kiváltani a leányt. Mózes pap a leányt »lelke orvoslására« szabadon bocsátotta s az adósságot is elengedte. Egy Ibrahim nevű esperes meg föltételesen bocsátja szabadon Pál nevű fiatal rabszolgáját. A míg él, szolgája marad, de az ivadékai szabadokká lesznek, szabadon költözködhetnek. Rendszerint végrendeleti úton az egyházra hagyták a rabszolgákat, oly föltétellel, hogy a végrendelkező lelki üdvességeért a rabszolga valami ajándékot vigyen minden évben az egyháznak. Egy özvegy asszony, a Borza nemből való Herczeg özvegye, Agna nevű rabszolgáját az ugrai egyháznak hagyta, azzal a kikötéssel, hogy Agna minden hónapban vigyen egy rőfnyi gyertyát a boldogságos szűz oltárára. Agna egyik fiát pedig torlónak rendelte, hogy t. i. minden évben Szent Mihály napján megülje az ő torát, még pedig egy két éves tinóval, kenyérrel és öt veder sörrel. Agna másik fiát harangozónak hagyta s kiköti, hogy mindakettő nemzedékről nemzedékre megmaradjon a tisztében!

Ilyen volt a rabszolgák felszabadítása. Szabadságukat életük fogytáig adózniok kellett, maguknak és ivadékaiknak is. Természetesen, ez az adózás nem volt szabályozva, annak mértékét a végrendelkező állapította meg, úgy látszik, a felszabadítandó rabszolgával való kölcsönös egyesség útján. Míg Agna rabszolgáló fia egy két éves tinóval, kenyérrel és öt veder sörrel adózik, egy másik »felszabadított« 60 kenyeret, harmadfű tinót, három ludat, öt tyúkot, hat kupa sört és három misére való pénzt köteles beszolgáltatni Gáboregyházának. Egy másik esetben két mise, egy juh, 30 kenyér, egy lúd, egy tyúk és két cseber sör van kikötve, azzal kell megülni Urug nevű rabszolgának néhai ura, Tekus torát. Ez a Tekus fia volt annak a Dénes mesterembernek, ki Szent László sírját felnyitotta s akit ezért Béla király szabaddá tett, ivadékaival együtt. A fiúnak tehát már rabszolgája van, akit az egyházra hagy.

Mit bizonyítnak ezek az esetek? Bizonyítják a különböző osztályok folytonos hullámzását, a fölebb való emelkedést, s a lejebb való hanyatlást. S látjuk, hogy a szabadok teljes szabadsággal rendelkeznek saját szolganépeikkel, felszabadíthatják, eladhatják őket, kényök-kedvök szerint.

És látjuk, hogy II. Endre korában országossá lesznek a birtok-perek, községek és egyesek, egyháziak és világiak, urak és parasztok közt, s általános lesz a zűr-zavar, mikor Endre is a könnyelműen elajándékozott földeket vissza akarja szedni. A nemzet jobbjai maguk is óhajtják, hogy a király visszakapja a könnyelműen elajándékozott földeket, de képzelhető, hogy annak a megállapítása, melyik a csakugyan könnyelműen elajándékozott föld, nem volt könnyű dolog. A királyi tekintély és hatalom visszaállítása országos érdek volt. Nemcsak az alsóbb néposztály, de maga a köznemesség is rendkívül sokat szenvedett a főnemességtől, melynek vagyona és hatalma abban az arányban nőtt, amely arányban a királyi hatalom és vagyon fogyott. A főnemesség akkor emelkedett még csak igazán erejének, hatalmának tudatára, mikor látta, hogy Endrében nincs bátorság méltóképpen megtorolni feleségének meggyilkoltatását. A középnemesség s a nép helyzete mind tűrhetetlenebbé vált. De maga a főnemesség sem érezte magát biztosságban. Mit ért Endre pazar ajándékozó kedve, mikor senki sem lehetett bizonyos abban, hogy a ma kapott adományt holnap nem adja-e másnak a király? Ez a tűrhetetlen állapot teremti meg az arany bullát. Vissza kellett adni a királynak az őt megillető hatalmat s biztosítani a nemzetet jogában, az egyes embert igaz tulajdonában.

Az aranybullában benne van a XIII. század első felének története. Megtudjuk belőle, hogy a középnemesség ősi jogain is súlyos sérelmek estek. Megtudjuk, hogy a király már a nemes embertől is szedte az adót, a füstpénzt; hogy a »hatalmasok«, a főurak önkényesen ítéltek nemes emberek dolgában; hogy szabad embereket tönkre tettek egyes főurak kedvéért; hogy a király és kísérete nemcsak a föld népét tünteti ki »látogatásával«, hanem a nemességet is, rákényszerítvén erre a királyi jövedelem megcsappanása.

De az arany bullából világosan kitűnik, hogy nemcsak a király és kísérete vendégeltette meg magát a nemesekkel, hanem a nagyobb urak is követték e példát, s a merre jártak csatlósaikkal, cselédeikkel, a nép megemlegette vendégjárásukat. Nemcsakhogy megvendégeltették magokat a szegény földnépével, de prédának tekintették a nép vagyonát. Ugyanígy cselekedtek a királyi cselédek is, »a lovászok, peczérek és solymárok«. Szóval: Bánk-bán Tiborcza nem túloz, midőn a nagy úr előtt lefösti a földnépének keserves állapotát: igazolja minden szavát az arany bulla. Látjuk a törvényből magából, hogy a várispánok, kik a király képviselői a várak területén, önkényesen elveszik a föld népének földjét, zsarolják, fosztogatják s hogy ez mennyire általános lehetett, képzelhető, mikor a törvény e hatalmas urakat, e kis királyokat, méltóságuktól való csúfos megfosztással fenyegeti, ha rájuk bizonyítják, hogy tönkretették váruk népeit. Úgy látszik, hogy a várispánok, a nép legelőkelőbb rendjének, a várjobbágyoknak is erősen megnyirbálták a szabadságát, mert az arany bulla szükségesnek tartja külön fejezetben hangsúlyozni, hogy a várjobbágyok fentartandók Szent Istvántól nyert szabadságukban. Ugyanígy gondoskodik a törvény a bevándorolt jövevényekről is.

Súlyos teherként nehezedett a nép vállaira a dézsmának pénzben való fizetése. A termények elszállítása sok vesződséggel járt, a papság tehát pénzben kezdette fölszedni a dézsmát, ami meg a népnek volt terhesebb, nyilván nemcsak a pénz értékének folytonos változása miatt, de általában a pénz még sokkal szűkebb lehetett, semhogy a föld népe szívesebben ne fizette volna egyházi adóját terményekben. Aminthogy még ma napság is könnyebben fizet terményben, mint pénzben. Visszaállítja a törvény a természetben való menyétadót is, melyet Kálmán király vetett volt ki Horvátország népére s melyet szintén pénzben kezdettek volt szedni. A pénzváltást, a só árulást, az adószedést a törvény kiveszi a zsidók és az izmaeliták kezéből és a nemesekre bízza s nyilván a sófuvarozással sokat sanyargatott nép iránt való tekintetből, elrendeli, hogy sóraktár többé a birodalom közepén ne legyen, hanem csupán Szalacson, Szegeden és a végeken.

Mindezekből az intézkedésekből kitűnik, hogy az arany bulla kiváló figyelemmel van a nép iránt. Kétségtelen, hogy első sorban a nemesség szabadságlevele az arany bulla, mely utolsó pontjával, a híres ellentállási záradékkal szabadságot ad a nemességnek, hogy a király és utódai törvényszegésének ellent mondhasson és ellentállhasson, de feltűnő a földnépéről való gondoskodás is. A törvény alkotói előtt világosan állhatott a nagy gazdasági és nemzeti veszedelem, mely mihamarabb bekövetkezik, ha idejében meg nem állítják a hatalmasabb urakat a szegényebb rendű nemességgel és a néppel szemben való törvénytelen, önkényes viselkedésükben.

Ám a tények azt bizonyítják, hogy a törvény, amint szokták mondani, papíron maradt, nem volt, aki végrehajtsa. Amit belőle féligmeddig végrehajtottak: ez a könnyelműen elajándékozott birtokok visszaszedése volt. Valóképpen erre sem II. Endre, hanem fia, Béla, az »ifjabb király« vállalkozott, számtalan ellenséget szerezvén magának ezzel a főnemesség körében. Természetesen, a birtokok e visszaszerzése a hatalmas főuraktól, nem ment oly könnyen. Sok pörösködéssel, huzavonával járt ez. Az ifjabb király, kivel majd mint IV. Béla királlyal találkozunk, különösen azokkal a főurakkal bánt el kérlelhetetlenül, kik részesek voltak anyjának a meggyilkolásában. A Hunt-Pázmánoktól, a Csákoktól s más főuraktól rengeteg birtokot szedett el, de csakhamar olvassuk, hogy II. Endre a Hunt-Pázmánoknak visszaadja a fia által elvett uradalmakat s általában folytatja könnyelmű életét: pazar, adakozó s az arany bulla után épp oly üres a királyi kincstár, mint volt azelőtt s a törvény egyenes tilalma ellenére ismét csak az izmaelitákat és zsidókat használja fel pénzszerzésre.

A nép állapota egyáltalán nem javul. Az arany bulla reá vonatkozó fejezeteinek semmi hasznát sem látja. A súlyos terhek ott maradnak a vállán, s mert földesúr és szolganép közt a szolgálati viszony nincs szabályozva, sűrűn fordulnak elő pörök a földesurak és népeik között. A szolganép kötelességeit törvény nem szabályozza, csak régi, István király korából fenmaradt szokás s természetesen, a földesúr kénye-kedve szerint követelhet robotot és dézsmát a szolganépektől.

Hogy minő lehetett a viszony földesúr és szolganép közt, megvilágítja az a pör, mely a pannonhalmi apátság, mint földesúr és szolganépe közt folyt. Ennek a pörnek a részletei megmaradtak s e részletek érdekes világot vetnek a XIII. század gazdasági életére s a szolganép helyzetére.

Körülbelől 1226-ban történt, tehát az arany bulla keletkezése után négy esztendővel, hogy a pannonhalmi apátság szolganépei egyenesen a királyhoz fordultak, bepanaszolván az apátot, hogy a kötelesnél több munkát és dézsmát követel tőlük. II. Endre Miklós nádort küldötte ki az ügy megvizsgálására, ki aztán a régi szolgálati jog alapján újra szabályozta az udvarnokok tartozását, azt húsz pontban foglalván össze.

Lássuk e tartozásokat pontról pontra.

Aratás után hat hónapig minden hónapban be kell szolgáltatni az apátsághoz 130 akó búzát, 40 akó rozslisztet és 170 akó zabot.

A többi hat hónapban úgy Somogyban, mint az apátság egyéb birtokain, kötelesek 170 akó gabonát a malomba vinni, ott megőrletni s aztán visszavinni az apátsághoz.

Kötelesek havonként 20 akónyi közönséges lisztet (communem farinam) készíteni, az apátság gabonájából.

Minden hónapban kötelesek 10 hold földet közösen felszántani (nyilván csak szántás idején) s a felszántott földet az apátság gabonájával bevetni.

Ha az apát és a szerzetesek egyházi ügyben, akár a király udvarába, akár egyebüvé mennek, minden udvarnok köteles fuvart adni, mely utánok szállítsa a kenyérnek való lisztet.

Hasonlóképpen a többi szolgáló népek is, tímárok, vargák, kovácsok s általában mindazok, kik Szent László szabadalmában mindennemű szolgálatra kötelezvék, az apát és a szerzetesek után, a hová ezek kívánják, tartoznak vinni a bort szekerükön.

Az udvarnokok tartoznak fát és vizet hordani a sütőkemenczébe és a konyhára, de a fürdőre nem. Abban a hónapban, melyben ezt a szolgálatot végzik, az illető egyház látja el őket élelemmel.

Kötelesek minden hónapban 3 taliga fát beszolgáltatni, hogy a fa el ne fogyjon a konyhán és a sütőben.

A régi kemenczét az udvarnokok renoválják s ők őrzik a kaput.

Mívelik a panonhalmi kertet.

Szent Márton ünnepére adniok kell minden háztól száz tojást, négy tyúkot és két libát; húshagyóra nemkülönben; húsvétra pedig száz tojást és egy bárányt.

Ugyancsak Szent Márton napjára vagy az esetre, ha a király az apátságot meglátogatja, minden háztól jár három taliga fa (»quae vocantur eulfa«) vagyis egy öl fát.

A plébánosnak minden háztól jár egy csöbör gabona.

Ismét Szent Márton ünnepére minden falu köteles adni egy harmadfű tinót, egy cseber gabonát s egy cseber sört.

Szent Márton napjára ezenkívül még tartoznak adni az udvarnokok 30 kenyeret. És tartoznak minden háztól, minden évben, egy vizahálóra való fonalat beszállítani s kötelesek kenyérrel ellátni azt, ki a hálót köti.

Az összes udvarnokok és mindenféle népek kötelesek egy nap szénát gyűjteni, egy nap hordani és egy nap aratni.

A kovácsok tartoznak a monostor mellett egy üllőn dolgozni, a szükséges vasat azonban az apátság adja, még pedig úgy, hogy a kovácsok közül egy az apátság vasas ládájából kiválasztja a vasat. Hasonlóképpen kötelesek a szükséges vas-eszközöket, minden féle vasszerszámokat elkészíteni.

Minden faluban, úgy mint Szent László idejében, minden ház köteles úgy Somogyból, mint Zalából egy átalag bort vinni saját szekerén az apátságnak.

Minden udvarnokház két akónyi sört főz a kolostornak.

Ím, ezek a tartozások, melyekre a Szent István korabeli szokásjog alapján az udvarnokok és egyéb szolganépek kötelezhetők voltak. A nádor azonban, az apátság beleegyezésével, elengedett a robotból, a közös szántásból két holdat, a Szent Márton ünnepére járó kenyérből hetvenet, korlátozta az apátnak útközben való megszállását a nép közt, elengedte a bor- bárány- és a méhtizedet: oly dolgok, melyek többnyire nem is fordulnak elő a fölsorolt szolgálati szabályzatban. Ez azonban nem elégítette ki az udvarnokokat. Különösen a vizahálóra való fonalat s a kertmívelést tartották sérelmesnek, és sokallották a dézsmát. Az is előfordul sérelmeik közt, hogy Tarjánban hat udvarnok családból »közönséges szántóvetőt« csináltak. És még egy egész sora a sérelmeknek. A különféle foglalkozású embereknek az a panaszuk, hogy megszabott kötelességükön kívül egyebet is követelnek, pld. a kovácstól, tímártól - fuvarozást. A szentségtartók a miatt panaszkodnak, hogy az apát a lovukat, mellyel a szent edényeket viszik utána, elveszi tőlük s ráadásul évenként két márkát követel rajtuk a lóváltság fejében. A véneki halászoknak is volt panaszuk az apátra. Szolgálatukban meg volt határozva, hogy meddig kötelesek szállítani a halat, de az apát megkövetelte, hogy az ország határáig is szállítsák s kompjukon a Duna egyik partjáról a másra lovat, szekeret s más egyebet szállítsanak. Akiknek az volt a kötelességök, hogy az apát után egy napra való bort szállítsanak, az a panaszok, hogy az apát túlságosan megterheli a szekeröket.

A kanászok a miatt panaszkodtak, hogy rendes tartozásukon felül (két ház után egy sertés, zsír, hatvan kecskebőr s negyven akó legjobb gabona) még fuvarozásra is használják őket, hordókat kell csinálniuk s bárány-, kecske- és méh-tizedet szednek tőlük! Hasonlóképpen bántak a vágmelléki séllyei halászokkal is. Ezeknek a köteles tartozása minden ház után egy fertó, vagyis 1/4 márka volt, vagy halat és gyümölcsöt szállítsanak a kolostorba. Ezzel azonban nem elégedett meg az apátság, fuvarozást is követelt tőlük, »ha nem teszik, ütik, verik, megkoppasztják őket«. Súlyosabb természetű az ugyanodavaló jobbágyok panasza. Tőlük az apátság elvette a földeket s a vendégeknek adta, mindazonáltal ők fizették a vendégek adóját s a mellett a jobbágyi szolgálatot is teljesíteniük kellett.

Mind e panaszok s ehhez hasonlók láttára önkénytelen fölmerül a kérdés, mikor dolgoztak maguknak a szegény parasztok s ha - nem is tekintve ama tartozásokat, melyeket közösen teljesítettek, csupán azt a dézsmát s szolgálatot, mit egy-egy háztól követelt meg az apátság, - miből éltek?

Nem csoda, hogy az egyházi választott bíróság, mely elé 1233-ban került a parasztok panasza, ezeknek adott igazat. A parasztok ugyanis másodízben nemcsak a királyhoz fordultak panaszukkal, hanem Jakab praenestei bíboros püspökhöz is s ők ketten küldöttek ki az egyházi bíróságot, melynek tagja volt Enoch domokos rendű szerzetes, Albeus mester, honti esperes és Cognoscens, a polgári jog doktora és esztergomi kanonok.

Ez a bíróság a következő ítéletet hozta:

Az udvarnokok nem kötelesek dézsmát fizetni. Az a hat tarjáni család visszalép az udvarnokok rendjébe s a közéjük telepedett szántó vetőket az apát távolítsa el. A »lovas legények«, kiknek az volt a panaszuk, hogy az apát jogtalanul lovat követel tőlük az ő hírnökei részére, többé erre nem kötelezhetők, s ha az apát magával viszi őket, előre adja ki a járandóságukat, maguknak és lovaiknak élelmét. Nem viheti ki az országból a lovaikat s nem személyenként, csak házanként követelheti az apát, hogy egy nap szénát gyűjtsenek, egy nap arassanak s egy nap a termés behordásában segítsenek. Igazat adott a bíróság a kovácsoknak is, a szentségvivőknek is. Nemkülönben a véneki halászoknak is. Meghatározta, hogy csak Szigetfőig kötelesek szállítani a halat s egy hétnél tovább nem szabad ott tartani őket. Azoknak, kik a papok után szállítják az eleséget s bort, a szekerét nem szabad túlterhelni: csupán egy napra való eleségnek és bornak a szállítására kötelezhetők. Meghatározza a kanászok tartozását is. Öt szekér hordódongát kötelesek szállítani az apát kaposi malmába, többet nem; egyéb fuvarozásra nem kényszeríthetik s dézsmát csak a méhek után fizetnek s nem bárány és kecske-olló után is. A sellyei halászok azt az igazságot kapták, hogy csak egy fertót kötelesek fizetni házanként, vagy halat, s szállítani csupán azt a gabonát vagy bort kötelesek az apátsághoz, mit a fertó adón vásároltak. Miből kitűnik, hogy tulajdonképpen nem pénzben fizették ezt az adót. A séllyei jobbágyok panaszát, akiknek a sérelme legsúlyosabbnak látszik, úgy intézték el, hogy minden jobbágy kapjon húsz hold földet, még pedig tíz holdat mint jobbágy, a másik tíz holdért fizessen az apátságnak. Ha azonban nem akar fizetni, nem lehet rá kényszeríteni, de ne is kapjon tíz holdnál többet, sőt ha ennek a művelésére sem képes, öt hold maradjon meg a megélhetésére, öt hold pedig az apátságra szálljon vissza. Az ítélet utolsó pontja szintén igen méltányos. A gabonadézsmát a jobbágyok az apátságnak a faluban levő csűrébe hordják s nem kényszeríthetik, hogy messzibb szállítsák s általában egyéb fuvarozást is végezzenek.

Az egyházi bíróság ítéletében, mely az akkori viszonyok szerint, méltányos volt s kétségtelenül nagyot könnyitett a nép terhén, látszólag megnyugodott a nép, az apátság is megnyugodott abban s záradékul száz márka ezüstöt és egyházi kiközösítést állapítnak meg büntetésül, ha valamelyik fél megszegné az egyességet.

A király még 1233-ban megerősítette az ítéletet, nemkülönben a pápai követ is. De a nép az igy leszállított tartozást sem tudta teljesíteni, s most már az apát ment panaszra a királyhoz. Úgy látszik, a király nagyon a szívére vette az apát panaszát, mert magát az országbírót küldöttek ki Szent-Mártonba, »a szent királyra s lelke üdvösségére« meghagyván neki, hogy igazságot szolgáltasson az apátságnak. Az országbíróval ment több főúr is és megjelentek a szegény jobbágyok is s mindenféle szolganépek.

A mi most következik, rendkívül érdekes, megkapó kép. Szinte magunk előtt látjuk az összesereglett népet, mely rongyosan, mezítláb, csüggedt lélekkel, szorongva várja az apátság udvarán a nagy urak ítéletét. Tudják, hogy ez az ítélet nem lehet rájok kedvező, hisz csakugyan megszegték az egyességet. És nem szabad felednünk, hogy ezt a népet az apát már ki is közösítette az egyházból. Nem szabad belépnie Istennek házába, hogy ott vigaszt, enyhülést keressen nagy nyomorúságában. Ha meghal, szentelt földbe el nem temetik. Koronás főket, nagy urakat is megtört már az egyházból való kiközösítés, hát ezeket a szegény parasztokat, kiknek a templom volt mindenök, hogyne törte, alázta volna meg! És csakugyan megalázkodva, térdre borulva, könyörögve kérik a mezítlábas parasztok az apátot, hogy oldozza fel a kiközösítés alól. Az apátnak megesik a szíve, feloldja őket a kiközösítés alól, de a bíróság kiszabja rájok a száz márka ezüstöt, mivelhogy megtagadták a szolgálatot, a dézsmát s hamisan vádolták az apátot.

Akkor újabb könyörgésre fogják szegények: engedjék el a pénzt is. Ám ez már, úgy látszik, nem ment oly könnyen. Maga az országbíró, »ki azt találta, hogy ez nagyon is sok volna tőlük«, könyörög az apátnak, hogy engedje el »Jézus Krisztus irgalmasságáért« a száz ezüst márkát.

Egy elszegényedett, elnyomorodott nép áll előttünk, melynek a nyomorúsága meghatja a király emberének a szívét. Egy sereg rongyos, éhes arczú Tiborcz.

Az apát elengedi a száz márkát is, de hát maga a király embere úgy találja, hogy az ura ellen fellázadó, a köteles szolgálatot és dézsmát megtagadó nép büntetlenül nem maradhat. Hadd lássa s tudja a nép országszerte, hogy büntetlenül nem lázadhat fel ura ellen. Mert az csak lázadás, ha a nép sokallja a terhét, ha a nép nem fizet, mert nincs miből! Szükség volt elrettentő példára. Hisz kétségtelen, hogy ehhez hasonló eset nem egy történt abban az időben. S hogy a világi urak népe még súlyosabb terhet viselhetett, nagyobb mértékben sínylette a főurak önkénykedését, mint az egyházak népe, mely Isten szolgáinál mégis csak több könyörületességre, emberiességre talált.

Tehát: az országbíró a »főbb lázadók« közül nehányat a fejérvári börtönbe záratott - egy hónapra, ha csak az apát meg nem könyörül rajtok s valamit el nem enged a büntetésből. A »kisebb lázadók« közül nehánynak a fejét leberetválták s úgy hordozták körül a piaczon, hadd vegyen példát róluk a nép! Mindez az arany bulla után történik s ha már most a pannonhalmi apátságnak helyzetéből az ország többi szolganépének helyzetére következtetünk, világosan áll előttünk, hogy az arany bullának a népre vonatkozó pontjai egyáltalán nem javítottak a nép állapotán, nem könnyitettek terhein. Endre gazdálkodása azután sem nélkülözheti mindazokat a pénzforrásokat, melyeknek kihasználása valóképpen a népet nyomorítja meg, ideértvén most a köznemességet is, mely ugyancsak nem látta hasznát az arany bullának. Az egyház meg valósággal feljajdult a miatt, hogy Endre - a törvény ellenére - ismét csak a zsidókat és izmaelitákat használja föl pénzszerzésre. Maga a pápa, IX. Gergely felháborodással írja az esztergomi érseknek, hogy »szerecsenek és zsidók uralkodnak a keresztényeken, és sok keresztény, leroskadván az elviselhetetlen teher alatt s látván, hogy a szerecsenek jólétnek és nagyobb szabadságnak örvendenek, hozzájok szegődnek és felveszik hitöket«. Még az is felháborítja a pápát, a mit Kálmán törvénye nemzeti szempontból, szigorúan elrendelt, hogy t. i. az izmaeliták (a pápa szerint szerecsenek) csak keresztény nővel léphetnek házasságra.

»A szerecsenek - folytatja a pápa - keresztény rabszolgákat vásárolnak, kényszerítik őket, hogy álljanak hozzájok s nem engedik, hogy gyermekeiket megkereszteljék. A szegény keresztényen pedig annyi a teher és az adó, hogy kénytelen nekik eladni gyermekeit és így lett a szabadból szolga, a keresztényből szerecsen. Összevásárolják a most megtérőben lévő kunokat (ezeknek a megtérítésén Béla, az ifjabb király buzgólkodott erősen) és azokat vagy hitökre szorítják, vagy eltérítik a kereszteléstől.« És így tovább: a zsidóknak közhivatalt ad a király, jóllehet a toledói zsinat »előrelátóan« megtiltotta ezt s ez még nem elég: a papokat és egyházaikat is súlyos adó alá vetik, a régi javadalmakat elveszik.

Az egyház erélyes föllépésének tulajdonítható, hogy 1231-ben már megújítják, átalakítják az aranybullát, még pedig a papságra nézve nagyon kedvezően. De nemcsak a papságra, a népre is kedvező a megújított törvény. Mindjárt legelől megengedi a jobbágyoknak és más szolgáló népeknek, hogy a törvénynapokon szabadon mondhassák el panaszaikat s nemcsak a király és a nádor köteles azokat meghallgatni, hanem a főpapság is. A király nem szedhet adót semmiféle nemzetű és osztályú embertől, csak azoktól, kik kincstári jószágokon laknak. Nem követelheti senkitől, hogy élelemmel ellássa őt és kíséretét. Ha valahol megszáll, azt, mit ő és kísérete elfogyaszt, fizesse meg. Ugyanígy fizessék meg a főurak, a nemesek is. Ha perre kerül vendég és gazda közt, elég, ha három falubeli megesküszik a gazda mellett: a királyi bíróság vagy a földesúr teljes kárpótlásra ítéli a vendéget. S ha valaki megtagadná az igazságszolgáltatást, a megyés püspök átkozza ki. A király közmunkára, nevezetesen gyepük vágására, árkok ásására, kerítések készítésére vagy bárminő királyi építésre és műhelyben való dolgozásra nem kényszerítheti a nemesek és az egyházak népeit, csupán a maga népeit, tehát a várnépeket s más szolgákat, kik kincstári földeken éltek. Pontosan meghatározza az adószedést is. »A huszadrészen felül, mondja a törvény - mely régi időtől fogva megilleti a királyt, más dézsmát nem követelünk, mert az sanyargatja a népet«, vagyis fenmarad a régi terményadó, mit az egyház is fizetett. Nyestadó fejében 4 fontot szednek (a későbbi garas) s ennek harmadrésze a földesúré, egyharmada a királyé. A népre gondol a törvény ott is, hol elrendeli, hogy a király a törvényesen elitéltnek lefoglalhatja a jószágát, el is adományozhatja, de falvait, tanyáit nem szabad elégetnie, hogy ura bünéért ne szenvedjen a nép. A törvény többi része igazi elégtétel a felháborodott pápának. A papi rendet s általában az egyházi ügyeket teljesen kiveszi a világi bíróság alól, az első bullának az izmaelitákra és zsidókra vonatkozó pontjait újra megerősíti, de mindez eltörpül ama nagy hatalom mellett, mit a törvény az egyház kezébe ad, midőn az arany bulla utolsó pontját akként módosítja, hogy, ha a király nem tartja meg a törvényeket, az esztergomi érseknek jogában áll »előzetes törvényes megintés után a királyt és utódjait a kiátkozás bilincsével megkötözni«.

Előrelátható volt, hogy ez a kiátkozás mielébb bekövetkezik. És csakugyan már a következő évben, 1232-ben, az érsek nemcsak a királyt, hanem az egész országot egyházi átok alá helyezte, jóllehet arra, hogy az országot is átok alá vesse, nem adott jogot a törvény. De csak így törhette meg igazán a királyi hatalmat, csak így zúdíthatta fel a vakbuzgó népet »a szerecsenek« ellen, aminthogy az egész kiátkozás éle a szerecsenek ellen irányúl. E pillanatban az egyház a legfőbb hatalom. Egyházi átok alá kerülnek mind a király tanácsosai: Dénes nádorispán, akit azzal vádoltak, hogy sok egyházi embert kifosztott, János pozsonyi prépostot felpofoztatta, a szerecseneket jószágain tartotta; Sámuel kamarai ispán, akit eretnekséggel gyanúsítottak. Megtiltja minden kereszténynek, hogy szerecsenekkel bármi kereskedést folytasson, míg a szerecsenek szolgálatukból el nem bocsátják a keresztényeket.

Ennek az okmánynak minden sorából kitűnik, hogy az érseket nem azok a sérelmek tüzelték megtorlásra, melyeket a király és tanácsosai akár a nemzeti szabadságon, akár a nép anyagi érdekein ejtettek. Tisztán és kizárólag az egyház hatalmának a biztosítása a fő czél, minden egyéb mellékes. Nagy, a nép minden rétegére kiterjedő hatása volt ennek az egyházi átoknak: a helyzet tarthatatlanná vált. A mi nem rég a pannonhalmi apátság népével történt, most az egész ország népével történik: bezárultak előtte a templomok ajtai, a harangok elnémultak, a halottakat megszenteletlen földbe temették, a házasságokat a pap nem áldotta meg - képzelhető-e ennél nagyobb büntetés egy népre, mely lelkében vallásos, mely sanyarú sorsában egyedül Istenházában talált enyhülést! És bűnhődnie kell ártatlanul, a király és az urak bűneiért!

A könnyelmű, de vallásos király elébb csak kesereg, méltatlankodik az erős leczkén, de csakhamar teljesen megtörik s a királyi hatalmat teljesen kiszolgáltatja az egyháznak, 1233-ban kelt oklevelével. Amit a nemesség még meg akart menteni az arany bullában, azt most az egyház szertetépi: övé a legfőbb hatalom, nem gondolván meg, hogy a királyi hatalomra még szüksége lehet. Mert az Endrétől kicsikart oklevél csakis az egyház érdekeivel törődik. Csudálatos vakság lepi meg az egyház főbb embereit: az ország bajait nem látják, a nép kiáltó nyomorúságát nem hallják, nem lebegnek elöttük magasabb nemzeti czélok, ők most csak az egyház hatalmának megszilárdításán, az egyház vagyonának növelésén buzgólkodnak.

Az izmaeliták szereplése bántja leginkább az egyházat, ezeket akarja első sorban lehetetlenné tenni. Hogy megnyerje a kereszténységnek s ezzel beleolvassza a magyar nemzetbe, szóval: folytassa Kálmán nemzeti politikáját, arra egyáltalán nem gondolt. Természetesen, első követelés, hogy a király ne tartson se zsidó, se izmaelita tisztviselőt, ezek meg ne tarthassanak keresztény szolgákat, ne éljenek együtt keresztény asszonnyal. A ki ez ellen vét, veszítse el vagyonát s adják el kereszténynek. Vagyis a rabszolgatartás büntetése - rabszolgaság, a mi egyáltalán nem egyezik meg a keresztény vallás szellemével, hivatásával. Az, hogy a keresztény ember szolgája a kereszténynek, nem bántja a pápai követet; hogy a nép roskadozik az adó és a robot nagy terhe alatt, ez őt meg nem hatja, s az Endrétől kicsikart oklevél alig egyéb, mint gondosan megszerkesztett adósságlevél, mely azt sorolja föl, hogy mivel tartozik a király az egyháznak, hogy mennyi pénzt és milyet s mennyi sót s más egyebet fizessen az egyes egyházaknak.

Íme: az egyházak szabadon hordhassák magukhoz a nekik járó sót és tartsák a sótisztnek és az illető főpapnak pecséte alatt egészen Szent István napja után egy hétig. Attól fogva kisasszonynapig, tehát augusztus 27-től szeptember 8-ig a király megfizeti nekik a só árát, a megállapítás szerint. Ha pedig a sótisztek át nem vennék a kitűzött idő alatt, az egyházak szabadon eladhatják a sót.

Nagy jövedelmet biztosított ez az egyháznak, tudván, hogy egy »tyminus« sónak 8-10 márka volt az ára (egy tyminus Marczali szerint 5-600 mázsa lehetett) a szerint, amint az egyház maga szállítja vagy nem. De ez a 8-10 márkás ár csak a tengelyen való szállításnál volt; ha vizén szállították, egy »tyminus« sóért 25-26 márka járt az egyháznak. Az oklevél felsorolja aztán a különböző püspökségeket és apátságokat, melyik hány tyminus sót kap. S mert a király öt évig nem fizette ezt az »adót«, erre az öt esztendőre 10 ezer márkát számítnak föl.

Házassági és hitbér-perekben csak az egyház ítélhet, egyházi személyek ügyei az egyházi szék elé tartoznak, csupán a birtokperekben ítélhet a király. Papok és egyházi személyek sem adót, sem semmi kirovást nem fizetnek.

Szóval: az egyház a legapróbb részletekig gondoskodik a maga hatalmának és anyagi gyarapodásának biztosításáról.

Csalódnék azonban, aki azt hinné, hogy az alsóbb papságnak irigylésre méltó volt az anyagi helyzete. Ugyanabban az időben, mikor az egyház magát a királyt megadóztatja, az alsóbb papság sokat panaszkodik nyomorúságos állapota miatt, a püspökök és esperesek a szegény plébánosok dézsmáját erősen dézsmálták, s mert e miatt nem nagy a vágyakozás a papi pálya után, most már fölveszik a papi rendbe a szolgarendből származókat is, kiket még nem oly rég zsinati végzés zárt el ettől a pályától.

Az egyház e túlságos nagy hatalmában tehát nincs haszna az alsóbb rendű papságnak, a népnek még kevésbbé, csupán arra való, hogy a királyi hatalmat meggyengítse, a királyi tekintélyt megalázza. A főnemesség is elégedetlen, mert nem tudja, mit mondhat igazán magáénak s azok is, kik Endre könnyelműségét ki tudták zsákmányolni, nem lehettek nyugodtak, mert a jövendő király, IV. Béla, már mint ifjabb király megmutatta, hogy a könnyelmű gazdálkodásnak nem barátja s a mint apja örökébe lép, minden erejével visszaállítani igyekszik a királyi hatalom régi fényét és erejét.

És csakugyan mint koronás király, a már megkezdett úton haladott tovább. De útjában csakhamar megakasztotta az a nagy nemzeti dráma, melynek tatárjárás a neve.

Erről lesz szó a következő fejezetben.

A tatárjárás.

IV. Béla a főurak ellen. - Julián szerzetes útja az ős hazába. - Jön a tatár! -
A kunok befogadása. - A kunok garázdálkodása. - Kuthen kun fejedelem megöletése. -
A Sajó melletti ütközet. - Az elpuhúlt főnemesség. - A tatár világ. - A lépre csalt nép. -
Rogerius esperes a tatárjárásról. - Az éhínség.

Korlátlan királyi hatalom: ez volt IV. Béla király eszményképe. Fölemelni a királyi hatalmat s tekintélyt ama magasságba, hol Kálmán király idejében tündökölt. Egy úr legyen az országban: a király. Már mint ifjabb királyt mélyen bántotta a királyi hatalom lesüllyedése, de akkor még nem volt eléggé szabad a keze s bár sok főúrtól visszaszedte az apja által könnyelműen elajándékozott jószágokat, nem érhetett czélt, mert II. Endre a szentesitett törvények és esküje ellenére is folytatta az adakozásokat s akárhányszor, a mit a fiú elvett, visszaadta, vagy tovább ajándékozta az apa. Mihelyt azonban Endre behunyta szemét, IV. Béla kíméletlenül folytatta az elajándékozott jószágok visszavételét s e tekintetben nem ismert különbséget apja és a saját hívei közt. Azon kezdette, hogy Dénes nádort, »kinek bűne az országjavak elpazarlásában és hűtlenségben világos volt,« - megvakíttatta. Az urak székét a tanácsteremből kihordatta s elégettette; nem volt szabad többé leülni a király jelenlétében, mint annakelőtte. Minden rendű és rangú embernek irásban kellett beadni a panaszát a kanczelláriánál s nem mehetett a király elé.

Világi és egyházi főurakkal szemben egyenlő szigorúsággal járt el az országos javak visszaszerzésében. Magára haragította a pápát is, de a pápa haragja sem tántorította meg föltett szándékában. Természetesen, ellenségévé tette a világi főurakat is, az egyházat is, anélkül azonban, hogy egyúttal gondoskodott volna igazi hívekről. Sem a köznemesség, sem a polgárság, sem a parasztság nem látta hasznát annak a nagy szigornak, mit a király a főurakkal szemben tanúsított. Korlátlan királyi hatalom volt a főczélja s midőn a főnemesség meggyöngítésére törekedett, ugyanakkor nem gondolt arra, hogy a nép egyes osztályait, a nemzet zömét megerősítse. Szóval: II. Endre túlságos könnyelműségét, gyöngeségét, túlságos, a kíméletlenségig menő szigor követte. Adományozott ugyan IV. Béla is, de keveset s a nemesség hangosan zúgolódott, hogy míg más királyok, ha háborúból tértek vissza, a nemeseknek adományokat osztogattak, Bélának ilyesmi nem jut eszébe. Az arany bullából csak azt hajtja végre, mi a királyi hatalom erősítésére szolgál. A kincstár megtelik, a régi fény visszatér, de a nép szegény és elnyomott, mint annakelőtte; az érdekeiben megsértett nemesség és papság duzzog, harag, keserűség tölti meg a szíveket. Midőn a tatárcsorda betör s elözönli az országot, szinte halljuk a királyra haragvó nemességet: na, most védd meg az országot a te királyi hatalmaddal! A királynak alig van megbízható híve. Még alkalmas vezére sincs, akit egy nagyobb hadseregnek élére állíthasson. Pedig a tatárok nem jöttek váratlanul. Még II. Endre király idejében történt, hogy négy Domokosrendi szerzetes elindult megkeresni Nagy-Magyarországot, az őshazát, hogy az ott maradt magyarokat megnyerjék az egyedül üdvözítő keresztény vallásnak. Ezeknek a vállalkozása nem sikerült, csak egy Ottó nevű szerzetes juthatott el valami pogány országba, hol magyarokkal is találkozott, de az őshazát már nem kereshette föl. Ottó visszatért, hogy társakat szerezzen újabb utazásra, de alig ért haza, meghalt. Hanem azért ismét akadt négy lelkes szerzetes, ki a nagy útra vállalkozott, köztük Julián, az egyetlen, kinek tényleg sikerült is eljutni az őshazába. Nagy-Bolgárország fővárosától, Bolgharitól két napi járásnyira találta meg a magyar testvéreket, az Etil folyó vidékén. Juliánt nagy örömmel fogadták a pogány magyarok, egymás beszédjét jól megértették s szóhagyományból volt arról tudomásuk, hogy messze nyugaton élnek keresztény magyarok, kiknek elei innét szakadtak el. Itt tudta meg Julián azt is, hogy a mongolok és tatárok elindultak világhódító útjukra s hogy már a keleti magyarok is szövetségre léptek a legyőzhetetlen nagy sereggel. Elbúcsúzott a magyar testvérektől s sietett vissza Magyarországba. Öt hónapig tartott az útja visszafelé, alig pihent közben néhány napot.

IV. Béla már első alkalommal útiköltséggel látta el Juliánt és társait s most, hogy hallotta Julián rendkívül érdekes elbeszéléseit, másodszor is útnak indította, ajánló leveleket is adott az orosz fejedelmekhez. De nem juthatott tovább Oroszország keleti határánál, ott megtudta, hogy Nagy-Magyarország volt - nincs. Elsöpörte népét a tatárok rettentő nagy serege, mely, országot ország után hódítva, közeledik Európa felé s meg sem áll Rómáig.

»Jön a tatár!« Ezzel a rémes hírrel tért vissza Julián. »A tatárok éjjel-nappal azon tanakodnak, hogyan foglalják el a keresztény Magyarországot.«

És csakugyan jön a tatár. Sorra hódítják meg Ázsia népeit, a megdöbbentően nagy s halált megvető tömeget a legvitézebb népek sem tudják feltartóztatni világhódító útjában. Az oroszok és kunok egyesülten próbálnak ellent állani a félelmetes áradatnak: elsöpri ezeket is. A hazájukból kizavart kunok, Kuthen fejedelem vezetése mellett, Magyarországban keresnek menedéket, s IV. Béla nagy örömmel fogadja be országába ezt a vad, de vitéz népet. Negyvenezer nyilas vitézről volt szó, hatalmas szövetséges a tatárok ellen, s egyben erős támasztékot remélt bennök a főurak ellenében is. Nagy pompával fogadta a határon Kuthent és népét s egyenesen az ország belsejébe, a Tisza mellé vezette a jövevényeket, minden csapat mellé egy-egy magyar urat rendelvén, hogy az országon való átvonulás rendben történjék.

A mennyire örült Béla a kunok beköltözésének, oly kevéssé örült az ország mindenrendű népe. Vad, harczias nép volt a kun, törvényt, fegyelmet nem ismerő. Abban az országban, hol a nomád-életnek már csak emléke élt jóformán, a merre a kunok elvonultak, megújul a nomád-élet. A tulajdonjogot nem ismerik, szabadon legeltetik állataikat mások földjén, nem téve külömbséget legelő és vetés közt. Lopnak, rabolnak, erőszakoskodnak, a családi tűzhely sincs biztosságban, »megfertőztették a nép leányait, sőt az urak nyoszolyáját is bemocskolták«. Urak és parasztok nem szűnnek panaszkodni, de a király rendesen a kunoknak fogja pártját, s ami különösen bántja a magyarokat, míg ők nem jutnak a király színe elé, írásban kell beadni panaszukat, a kunoknak szabad bejárásuk van a királyhoz.

Világos, hogy itt valami rendet kellett csinálni, annál is inkább, mert mind hangosabban zúgott végig az országon a vészkiáltás: jő a tatár! A király úgy igyekezett megoldani a kérdést, hogy más-más vidékekre telepíti le a kunokat, a várispánok hatósága alá helyezvén. Magának Kuthennek, Pestet jelölte ki szállásul. Ez meg a kunoknak nem tetszett: ők együtt szerettek élni, nagy tömegben. De már nem is volt arra ideje a királynak, hogy rendet csináljon, s a magyarok és kunok közt erősen kiélesedett ellentétet elsimítsa. Félelmetes sebességgel közeledett a tatár. A nép lelkét kimondhatatlan rémület, csüggetegség szállotta meg. Ehhez járul az urak izgatása, kik azzal bolondítják a népet, hogy a kunok a tatárok szövetségesei. Csak azért jöttek hamarább egy-két esztendővel, hogy megtanulják a magyar nyelvet, megismerjék az országot, s aztán kalauzolják a tatárokat. Semmi sem volt könnyebb, mint ezt elhitetni a néppel, mely oly sokat szenvedett a kunok garázdálkodásai miatt s mely a királynál nem talált igazságot. S midőn a tatárok csakugyan betörnek az országba, mégpedig három oldalról: a vereczkei szoroson Batu kán, a borgói szoroson Kadán, északról Peta, - elemi erővel tört ki a magyarságban a gyűlölet a féktelen kunok ellen. A király Budára hívta a világi és egyházi főurakat, magát Kuthent is, tanácskozásra, de ekkor már oly nyíltan vádolták a kunokat a tatárokkal való alattomos egyetértéssel, oly fenyegető módon viselkedett a magyar nép, hogy Kuthen ki sem mozdult pesti szállásáról s a királynak őrséget kellett rendelni Kuthen szállása körül. A tanácskozások közben érkezett meg Dénes nádor, akit a király a vereczkei szoroshoz rendelt volt, azzal az izgalmas hírrel, hogy a betörő tatársereg tönkre verte egész csapatját, ő maga néhányad magával alig tudott megmenekülni. Ez az ütközet 1241. márczius 12-én folyt le s már márczius 15-én Batu kán seregének előcsapatai ott voltak Pest határán. Megérkezésöket égő faluk jelenték a pesti népnek. Márczius 17-én már hamuvá lett Vácz városa is s a váczi püspök, Ugrin érsek, megütközvén egy tatárcsapattal, harmad-negyed magával menekült Pestre.