A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: The Pursuit

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 2002

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

A sorozatban megjelent:

Álmaim férfija

Szeress mindörökké

A szerelem nyomában

Fordította: Gázsity Mila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2002 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-128-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1. fejezet

– Nem kedveled valami nagyon az édesanyádat, igaz-e, fiacskám?

Lincoln Ross Burnett, Cambury tizenhetedik vikomtja kíváncsi pillantást vetett nagynénjére, aki vele szemben üldögélt a fényűző hintóban, amely egyre feljebb kapaszkodott a skót felföld egyik hegyvidéki útján. A kérdés nem volt különösebben meghökkentő, számára legalábbis biztosan nem. Viszont ha valaki más tette volna fel, akkor egyszerűen tudomást sem vesz róla.

Henry nénikéje – csak a férjének és Lincolnnak engedte meg, hogy így szólítsák – édes, angyali természetű, negyvenötödik esztendejében járó hölgy volt. Kissé talán szétszórt, de ettől csak még inkább imádni való. Az alacsony termetű, gömbölyded nő kerek arcát aranyszínű, göndör fürtök keretezték. Edith lánya a megszólalásig hasonlított rá, csak épp jóval fiatalabb volt. Egyiküket sem lehetett klasszikus szépségnek mondani, de szeretetre méltó jelleme miatt igen hamar meg lehetett kedvelni mindkettőt.

Lincoln rajongott értük. Most már őket tartotta a családjának, nem azt a nőt, aki tizenkilenc évvel ezelőtt elküldte a nagybátyja házába, Angliába. Akkor mindössze tízesztendős volt, s valósággal összetörte, amikor el kellett hagynia az otthonát, hogy idegenek között éljen.

Csakhogy Burnették igazán nem sokáig maradtak idegenek számára. A gyermektelen pár a kezdet kezdetétől úgy bánt vele, mintha a fiuk lett volna. Az érkezése után egy évvel megszületett Edith, s a szülőknek ekkor hozták tudomására, hogy nem lehet több gyermekük. Így hát semmi meglepő nem volt abban, amikor Richard nagybátyja úgy határozott, hogy Lincoln lesz az örököse – a fiúnak még a nevét is megváltoztatták, hogy a nemesi címmel együtt a Burnett név is fennmaradhasson.

Az a régi fájdalom már nem gyötörte. Immár több évet élt Angliában, mint amennyit annak idején skóciai otthonában töltött. Skót akcentusa évekkel ezelőtt eltűnt, s remekül beilleszkedett az angol társaságba – a legtöbb ismerőse nem is sejtette, hogy nem ott született. Azt hitték, a Ross egyfajta középső név, nem pedig az eredeti vezetékneve.

Nem, ennyi év után igazán nem kellene, hogy zavarja az az átkozott dolog… de attól még így volt. Azonban nem hagyta, hogy keserűségéből bármi is megmutatkozzon – legalábbis úgy hitte, hogy nem látszik meg rajta semmi. Nagynénje kérdése azonban rávilágított arra, hogy a hölgy átlát rajta.

Különös, de Lincoln többek között épp azt tartotta nagyra a nénikéjében, hogy bár megvolt benne a képesség arra, hogy kinyilvánítsa acélos akaratát, ha a fiú egészségéről vagy általános boldogulásáról volt szó – hányszor, de hányszor kellett feleslegesen ágyban maradnia még egy napot, hogy teljesen felépüljön egy megfázásból! –, más téren korántsem volt ennyire harcias. Ha valami nem az ő dolga volt, akkor abba nem ütötte bele az orrát, s nem próbálta meg irányítása alá vonni. Lincoln anyja iránti érzései pedig pontosan ebbe a kategóriába tartoztak.

De a fiatalember nem érzett nagy kedvet ahhoz, hogy erre rámutasson.

– Miből gondolja? – kérdezte Henriette-et, hogy elkerülje a válaszadást.

– Amióta eljöttünk otthonról, egyfolytában borongsz valamin, és ez korántsem jellemző rád. Még sosem tűntél ilyen feszültnek… hozzátenném, ennyire hallgatagnak sem. Meg sem nyikkantál azóta, hogy Edith elszundikált.

Szerencsére a fiatalembernek erre megvolt a tökéletes mentsége.

– Sok mindenen kellett elgondolkodnom, hiszen nénikém bejelentette, hogy Edith ebben a báli szezonban debütál, és én leszek az, aki gardírozza. Az égvilágon semmit sem tudok arról, hogyan kell felügyelni egy ifjú hölgyet, aki éppen férjet keres.

– Ugyan már, nincs ebben semmi bonyolult. Te magad is beláttad, rég eljött az ideje annak, hogy elkezdj feleséget keresni, mivel eddig senki sem ragadta meg a figyelmedet. Már igazán lehetne saját családod is. Egyre csak húzod-halasztod a dolgot, ami egy férfi esetében nem gond, Edith azonban ezt nem engedheti meg magának. Így hát majd szépen egyszerre lesztek túl rajta. Zseniális ötlet volt, és te ezzel tökéletesen tisztában vagy. Nem gondoltad meg magad, ugye?

– Nem, de…

– Akkor hát vissza is térhetünk az eredeti kérdésemhez, igaz? – tartott ki Henriette.

– Nem, azt tulajdonképpen megválaszoltam, és amennyiben nem szolgált megelégedésére, úgy esetleg nyugtassa meg magát azzal, hogy aggodalomra nincs semmi oka.

– Badarság – fejezte ki egyet nem értését újra a nő. – Sosem nyaggattalak amiatt, hogy éppen milyen irányt vett az életed, ám ez korántsem jelenti azt, hogy ne lettem volna mééérhetetlenül nyugtalan, ha éppen egy rossz úton indultál el.

– Mérhetetlenül? – vonta fel kérdőn a szemöldökét a fiatalember, s képtelen volt elfojtani előkívánkozó mosolyát.

Nagynénje kedvét azonban nem vette el az, hogy unokaöccse milyen jót mulat rajta.

– Azt ne hidd, hogy megúszod a beszélgetést, ha belekötsz minden apróságba.

Lincoln felsóhajtott.

– Rendben. Mi vezetett tehát ahhoz a megdöbbentő feltételezéséhez, miszerint nem kedvelem az anyámat?

– Talán az, hogy tizenkilenc év alatt egyetlenegyszer sem látogattad meg?

A vikomt már egy ideje kifelé bámult a hintó ablakán. A zord vidék szépsége a szívébe markolt. Ezek szerint emlékezete nem pusztán játékot űzött vele e hosszú évek során. Skócia hegyvidékét éppoly vadnak és csodálatosnak találta, mint ahogy az emlékeiben élt. Figyelembe véve, micsoda hatást tett rá a honi táj viszontlátása, bizton megállapítható, hogy jobban hiányzott neki, mint képzelte volna. Ám még ez is kevés volt ahhoz, hogy hamarabb hazahúzza a szíve.

– Semmi szükség sem mutatkozott arra, hogy idelátogassak, hiszen anyám többször is eljött Angliába – mutatott rá.

– Amely alkalmakkor neked a legtöbb esetben valahol másutt akadt dolgod – vette fel a kesztyűt a nő.

– Halaszthatatlan ügyek – tartott ki a fiatalember, de nagynénje arcán látta, mennyire nem hisz neki.

– Mintha a fogadat húzták volna.

– Az időzítés sosem volt megfelelő.

– Szégyelld magad! Hiszen soha, egyetlen mentséged sem volt hihető. Csupa átlátszó kifogás. Édes istenem, fiacskám, azt hiszem, most először látlak pirulni! Szóval érzékeny pontra tapintottam, igaz?

A fiatal férfi arca csak még mélyebb vörös árnyalatot öltött attól, hogy nagynénje rámutatott erre. Zavarában a hangja is természetellenesen, kifejezéstelenül csengett.

– Henry néni, ez a beszélgetés nem vezet sehová. Kérem szépen, hagyjuk is, mielőtt felébresztjük Edith-t.

A nőt bántotta, hogy unokaöccse nem hajlandó megosztani vele az érzéseit. Ezt Lincoln világosan látta abból, ahogy nyelvével méltatlankodva csettintett, s kissé elbiggyesztette a száját… de aztán vállat vont. Henriette sosem duzzogott. Valószínűleg azt sem tudta, hogyan kell. Viszont általában ennyire kitartó sem volt, és a fiatalember tartott attól, hogy még korántsem végeztek ezzel a témával, s valami más alkalommal újra elő fog kerülni.

Nagybátyja ugyan tisztában volt a probléma mibenlétével, de ő sem segíthetett. Richard Burnett és egyetlen húga kapcsolata sosem volt igazán szoros, így a férfi testvére cselekedeteire képtelen lett volna megnyugtató magyarázatot adni – az is igaz azonban, hogy nem fogta a húga pártját a dologban. Lincolnnak mindössze annyit mondhatott el, hogy az anyja akkoriban teljesen egyedül nevelte, mivel nem állt már mellette a férje, aki segíthetett volna… aztán amikor baj lett, fogalma sem volt arról, hogyan kezelje a helyzetet. Egyébként Richard sem szemlélte az egészet teljesen tárgyilagosan – igen hálás volt a húgának, hogy elküldte a fiát hozzá, így neki örököse támadt, hát nem firtatta különösebben a nő indokait.

Lincoln nem igazán tudta, miért döntött végül úgy, hogy ellátogat régi otthonába, de valószínűleg azért, mert elhatározta, hogy megnősül és saját családja lesz – új élet, új kezdet! –, s előtte szerette volna tisztázni és elengedni régi sérelmeit. Családot alapítani igen jelentős vállalkozás. Azt tervezte, hogy mindent úgy csinál majd, ahogy azt kell, s nem akarta, hogy ebben befolyásolja a múlt egy komor emléke. Egyedül az aggasztotta, hogy esetleg nem lesz képes szélnek ereszteni korábbi rossz érzéseit. Attól félt, ha viszontlátja anyját abban az otthonban, amit az tőle megtagadott, akkor ettől újra fellobbannak haragja lángjai. Utoljára akkor hatalmasodott el rajta emiatt az indulat, amikor Angliába érkezett, s ez az állapot két egész évig eltartott – két hosszú évbe telt, mire sikerült dühét nehezteléssé tompítania.

Most viszont szeretett volna ezzel végleg leszámolni, és soha többé nem foglalkozni vele. Volt némi halvány reménye arra is, hogy tán még az anyjának is képes lesz megbocsátani. Harminc felé közeledett, túl idős volt ahhoz, hogy gyerekkori sérelmeit dédelgesse. És talán nem is egyedül az anyját kellene okolnia. Az asszony egyszerűen csak túl gyáva volt ahhoz, hogy szembeszálljon a szomszédjukkal és kiharcolja, hogy az megzabolázza a fiait, akik mintha eltökélték volna magukban, hogy Lincoln életére törnek, ahányszor csak erre alkalmuk nyílik. Jó néhány dolgot tehetett volna, hogy véget vessen a brutális összecsapásoknak. Csakhogy az anyja úgy döntött, hogy kerülni próbálja a szülői felelősséget, s inkább a fiát távolította el, inkább őt küldte el messzire az otthonából, a hazájából… és saját magától.

2. fejezet

Kimberly MacGregor belépett a szalonba, s a kezében tartott levéllel lelkesen integetett, hogy felhívja magára a férje figyelmét.

– Megan megint írt – újságolta. – Valósággal elárasztják meghívásokkal, szokás szerint túl sok is érkezik hozzá, de az adott esetben ez igazán ideális. Hadd találja ki ő, melyek lennének a legmegfelelőbbek. Úgy veszem ki a soraiból, hogy rendkívül izgatott. Azt persze bevallotta, hogy mennyire unatkozott, amikor az ajánlatát tette, hiszen Devlin üzleti ügyben elutazott, így Megan egész nyárra magára maradt. Van kedve elolvasni?

– Nem – érkezett szinte azonnal a válasz túlságosan is zsémbes hangon ahhoz képest, hogy Lachlan MacGregor milyen békés természetű ember volt.

– De ugye, nem gondolja meg magát azt illetőleg, hogy Melissát elengedje Londonba?

– De igen!

– Lachlan!

Házsártos hangja mellé a férfi most már kifejezetten mogorván is nézett.

– Nem szívesen kérnék szívességet Wrothston hercegétől és hercegnéjétől.

Kimberly kissé megnyugodott. Tudhatta volna. Lachlan mostanában talán valóban remekül kijön Devlin St. Jamesszel, amikor az a feleségével, Megannel Kregora várába érkezik (vagy ők látogatják a hercegi párt), de ez nem volt mindig így, mivel a két férfi igen bizarr körülmények között ismerkedett össze… talán nem is annyira bizarr, mint inkább jól kitervelt és kifogástalanul megvalósított körülmények között.

Lachlan abban az időben az angol határ környékén zsiványkodott – ami egyszerűen útonállást jelentett bizonyos körökben –, hogy így tartsa el a klánját, miután mostohaanyja elszökött a várból és magával vitte az örökségét. Megan és Devlin pedig épp útban voltak Skóciába, hogy összeházasodjanak. Ekkor keresztezték egymást útjaik.

Amivel még nem lett volna semmi baj, csakhogy Lachlan azt képzelte, fülig beleszeretett a szépséges Meganbe, s úgy döntött, hogy nemcsak Devlin erszényét, de a lányt is elragadja tőle. A kaland jól végződött, amennyiben Devlin utánuk vágtatott, hogy visszaszerezze jövendőbelijét, Lachlant pedig alaposan elagyabugyálta a vakmerőségéért.

Különös módon ezzel ismeretségük még nem ért véget, mert bár a két férfi nem tudott róla, egy közös nagynénjük házassága révén rokonok voltak. Amikor Lachlan elhatározta, hogy felhagy az útonállással – annyi pénzt sosem szerzett vele, hogy eltarthassa belőle a családját –, és szorult helyzetéből inkább úgy kerül ki, hogy feleségül vesz valami gazdag örökösnőt, akkor ehhez a nagynénihez fordult segítségért a menyasszonykeresésben. Margaret nénikéje pedig ekkor éppen Angliában tartózkodott unokaöccsénél, Devlinnél.

Kimberly is Wrothstonban ismerte meg Lachlant. Tulajdonképpen ugyanazzal a céllal érkezett oda: hogy férjet találjon magának. A fiatalember azonban egy rövid időre teljesen megfeledkezett a feladatról, amiért Angliába jött – nem tudta ugyanis, a hölgy, akit előző évben azzal rabolt el, hogy feleségül veszi, mostanra már boldog házasságban él a házigazdájával. Ugyanakkor a tény, hogy Megan Wrothston hercegnéje lett, korántsem tántorította el attól, hogy megpróbálja elcsábítani a férjétől.

Kimberly tudatában volt annak, mennyire belebolondult Lachlan a szépséges Meganbe, ezért azonnal ki is húzta a lehetséges férjjelöltek listájáról… pedig igen erős vonzalmat érzett iránta. Mivel azonban a kastélynak ugyanabban a szárnyában szállásolták el őket, úton-útfélen egymásba botlottak. Első pillantásra talán úgy tűnhetett, mintha állandóan borsot törnének a másik orra alá, s több ellenségeskedő szóváltásra is sor került közöttük, ám egy idő után kiderült, hogy a vonzalmuk kölcsönös, s Lachlan végül inkább Kimberlyt csábította el.

Devlint természetesen egyáltalán nem tette boldoggá, hogy vendégül kellett látnia a skót zsiványt, aki megpróbálta elrabolni a jövendőbelijét, még akkor sem, ha közös nagynénjük révén rokonok lettek. Nem volt tehát abban semmi meglepő, amikor lecsapott az első kínálkozó lehetőségre, hogy még az előzőnél is alaposabban ellássa Lachlan baját. Igazság szerint azonban nem járt volna sikerrel, ha a skót fiatalember le nem issza magát a sárga földig – Kimberly miatt. Amikor ugyanis nem volt részeg, akkor több mint két méter magas, izmos termetével a legtöbb összecsapásból győztesen került ki.

Devlinnek ugyan bocsánatot kellett kérnie amiatt, hogy Lachlant megvádolta lovai elrablásával (amiben teljességgel ártatlan volt), valamint az ütlegelésért is, de végül csak megbarátkoztak egymással – bár beletelt jó pár évbe –, s még mindig remekül kijöttek egymással. Kimberly tehát ezzel nem magyarázhatta Lachlan iménti megjegyzését.

– Az egész Megan ötlete volt, szó sincs szívességről – emlékeztette a férjét. – Mihelyt tudomást szerzett arról, hogy Melissa udvarlóit rendre elriasztják az én túlzottan kotlós természetű fivéreim, rögtön azt javasolta, hogy Meli utazzon Angliába, ahol MacFearsonéket senki sem ismeri. Maga is jó ötletnek látta, Meli pedig már alig várja, hogy indulhasson. Úgyhogy most már meg ne gondolja magát!

– De én azt hittem, hogy Wrothstonban lakik majd, ahogy mi is, ha Angliába megyünk, nem pedig Londonban – morogta a férje. – A kislány töltött már annyi időt Wrothstonban, hogy olyan biztonságban érezze ott magát, mintha otthon lenne. De London más, és majd szorongani fog…

– Szorongani? – szakította félbe Kimberly. – A lányunk izgatottan várja ezt az utazást. Ha valaki szorong, az maga, mivel mi ketten csak nyáron utazunk Melissa után. Erről lenne szó? Jobb meggyőződése ellenére hagyja, hogy az aggodalma felülkerekedjen?

– Nem, én csak azt nem szeretném, ha a lányunk úgy érezné, hogy muszáj mindenképpen valami férjjel hazatérnie. Túl fiatal ahhoz, hogy ekkora terhet tegyünk a vállára. Megnyugtatta afelől…?

– Igen, igen, megnyugtattam afelől, hogy ha úgy tetszik neki, akár vénlány is maradhat.

– Ez cseppet sem mulatságos, Kimber.

A nő azonban letorkolta.

– Maga az, aki annyira felfújja az egészet. A legtöbb hasonló korú lány ugyanebben a cipőben jár… én magam is végigcsináltam. S míg én talán valóban nyugtalankodtam egy kissé, Melire ez egyáltalán nem jellemző. Azt tervezi, hogy remekül fog mulatni, új barátokkal ismerkedik, hogy ámuldozik majd azon, mekkora város London, sőt még az is felötlött benne, hogy eközben talán férjet is szerez magának. Csakhogy egyáltalán nem ez szerepel a listája élén. Meli azt hitte, mi vagyunk azok, akik azt szeretnénk, ha komoly erőfeszítéseket tenne, hogy eljegyezze magát valakivel, de biztosítottam afelől, hogy az is rendben van, ha menyasszonyként tér vissza, és az is, ha nem. Indulás előtt talán nem ártana, ha maga is beszélne vele erről, hogy teljesen megnyugodjék, és onnantól fogva egyszerűen csak hagyja a dolgokat megtörténni. Nos, sikerült eloszlatnom az összes utolsó pillanatban támadt kételyét?

– Nem. Ezzel ugyanis túl nagy felelősséget helyezünk a hercegné vállára.

– Ezek szerint inkább azt szeretné, ha mi ketten nemcsak néhány hétre utaznánk Londonba, ahogy eredetileg terveztük, hanem az egész nyarat ott töltenénk?

A férfi pontosan olyan elhűlten meredt rá, ahogy arra Kimberly számított is.

– De azt mondta, hogy erre nem lesz szükség!

– Nincs is, úgyhogy ne kezdje újra. Azt már megbeszéltük, hogy Megan szívesen segít. Mi több, nem is ő maga szervezi a társasági összejöveteleket, csak meghívást kapott rájuk, amit kétségtelenül egyébként is elfogadott volna. Emellett imádja Melit, és különben is, nagyon ért az ilyesmihez. Engem is ő gardírozott, nem igaz? S ezzel hozzájárult ahhoz, hogy a házasság boldog révébe tereljen bennünket.

A férfi arcán mosoly jelent meg ennek hallatán.

– Hát így festené le, kicsi drágám? A házasság boldog révében élünk?

A nő felvonta egyik sötétarany szemöldökét.

– Tán nem így látja?

Lachlan megfogta a kezét, talpra állította, majd szorosan magához ölelte.

– Személy szerint csak mennyországnak szoktam nevezni.

– Nahát, csak nem? – Kimberly visszanevetett rá, aztán apró fintort vágott. – Ó, nem, ilyen könnyen nem ússza meg a dolgot! Árulja el, miért támadtak hirtelen kételyei? De most az igazat mondja, ne holmi suta kifogásokat.

A férfi nagyot sóhajtott.

– Volt az a reményem, hogy a mi kislányunk végül valami rendes skót fickónál köt ki, aki elég bátor ahhoz, hogy fittyet hányjon a családi legendára, és vígan ellássa a baját a maga bármelyik fivérének, aki csak kekeckedni mer vele.

– Ez igazán nem volt szép! – közölte a nő, és jókorát csapott Lachlan vállára, mielőtt az elhúzódott volna tőle. – Szeretem a fivéreimet…

– Ezzel tisztában vagyok, Kimber, magam is elviselem őket, de azt nyilván maga sem tagadja, mennyire rászolgáltak egy-két alapos verésre azzal, hogy elriasztották Meli összes udvarlóját. Ha nem lennének barátaink Angliában, akik hajlandók gardírozni őt egy nyáron át, akkor szegény kislánynak esélye sem lenne arra, hogy férjhez menjen, márpedig én azt szeretném, ha a lányom éppoly boldog lenne a házasságában, mint amilyen boldoggá én tettem magát.

– No lám csak, kinek nagy a mellénye? – nevette el magát a nő.

– Attól még igaz – jelentette ki mérhetetlen önbizalommal a férje.

– Talán – egyezkedett csúfondáros mosollyal Kimberly, de aztán elkomolyodott. – Ami pedig Melit és az ő eljövendő boldogságát illeti… számít-e magának, hová való a férfi, aki elnyeri a szívét? És mielőtt felelne, el ne feledje, hogy az angol felesége sértve érzi majd magát, amennyiben igennel válaszol.

A férfi felkacagott a figyelmeztetés hallatán.

– A feleségem csak félig angol, habár annak néha örülnék, ha a skót fele mégsem MacFearson lenne.

Kimberly azonban ezúttal nem foglalkozott az apjára tett megjegyzéssel.

– Válaszoljon csak!

– Nem, kicsi drágám, tulajdonképpen nem abban reménykedtem, hogy Meli jövendőbelije skót lesz. Inkább csak annak örülnék, ha kicsit közelebb élne, nem pedig Angliában. Mindössze arról van szó, hogy nem szeretném, ha a kislányunk olyan messzire elköltözne – fejezte be nagyot sóhajtva.

A nő újra odasimult hozzá, és tenyerét az arcára tapasztotta.

– De hát tudta, hogy erre azért van némi esély.

– Igen.

– S azt is, hogy elég kicsi a valószínűsége annak, hogy valahol a környéken talál majd férjet. Itt, ahol mi élünk, nincsenek városok, s a szomszédos klánokban nincs a lányunkhoz hasonló korú fiatalember. Meli esélyeit tovább szűkíti az, hogy a MacGregor-klán fejének a leánya.

– Igen, ezt jól tudom.

– Ezek szerint pusztán arról van szó, hogy már azelőtt elkezdi gyászolni a lánya elvesztését, hogy az férjhez ment volna? – tudakolta enyhén ingerült hangon a nő.

A férfi kissé megszeppenve biccentett. Kimberly úgy döntött, ezúttal nem szidja le a butasága miatt.

– Lach, én sem örülök majd, ha elhagy bennünket – magyarázta inkább. – De a születése napjától fogva tudtuk, egy nap elmegy, hogy saját családot alapítson, s már akkor sem számítottunk arra, hogy ez a család valahol Kregora vára közelében él majd. Az persze igaz, hogy olyan távoli helyre nem gondoltunk, mint Anglia, de…

A nő ekkor magát is jól meglepte, mert váratlanul csorogni kezdtek a könnyei. A férje magához vonta, s megnyugtató hangon mormolni kezdett valamit a fülébe. Kimberly végül eltolta magától. Bosszankodott a saját viselkedése miatt.

– Fogalmam sincs, ezt miért csináltam – motyogta.

Lachlan rávigyorgott, de azért jól látszott rajta, még mindig van egy kis bűntudata.

– Sajnálom, Kimber. Eszem ágában nem volt feléleszteni minden aggodalmát.

– Nem is tette. Magával ellentétben én örülök annak, hogy Melinek lehetősége nyílik Londonban tölteni a szezon egy részét. Én csak… – Elhallgatott és belőle is mély sóhaj tört fel. – Csak bennem is ugyanez a remény munkált, pedig azt hittem, hogy már régen felhagytam vele. Annyira reménytelen az egész! Még az a pár fiatalember, aki eljött vizitelni… ők is mérföldekre laknak… Maga nyilván ezért nem bánta annyira, amikor az öcséim elűzték őket innen.

– Mérföldek? Az mifelénk nem távolság! Inkább csak arról van szó, hogy nem tettek rám valami jó benyomást, s igazam volt, ez később be is bizonyosodott. Merthogy igen fürgén elinaltak, mihelyt a fivérei rákezdték. Az utolsó ráadásul csak egy kis figyelmeztetésben részesült Ian Kettőtől arról, hogy mennyire morcos szokott lenni, ha az unokahúgát bármivel elszomorítják.

– Azt hiszem, inkább Ian Kettő hangvételéről lehetett szó… no meg közben erősen markolta szegény fiú ingét is…

Mindketten kacagtak egy jót, ahogy felidézték, milyen villámgyorsan menekülőre fogta az említett udvarló. Épp csak kinyögött egy bocsánatkérést, és már vágtatott is az ajtó felé. A nevetés kicsit enyhített a szülők szorongásán, vagy legalább abban segített, hogy ne nagyítsák fel túlzottan aggodalmaikat.

– Hát, gondolom, ezt nem lehet elkerülni – jegyezte meg beletörődő hangon Lachlan.

– Nem lehet.

– Ha már szóba került… Meli végzett a csomagolással?

– Még három napot itthon tölt, úgyhogy erre bőven van ideje. Elment meglátogatni apámat, és valószínűleg az éjszakát is ott tölti. Szerintem egyébként főleg azért látogatta meg őket, mert szeretné megnyugtatni a fivéreimet, hogy nem neheztel rájuk azért, mert itthon tönkretették minden esélyét a férjhez menésre. Ha esetleg nem tudta volna, közülük jó páran tényleg tevőlegesen hozzájárultak az udvarlók eltűnéséhez, habár az is igaz, hogy Meli nem mutatott különösebb érdeklődést a tavaly idelátogató fiatalemberek iránt. Úgyhogy szerinte nincs is semmi baj. Emellett szeretné őket arról biztosítani, hogy mihelyt megpillantja az igazit, magától is rögtön tudni fogja, és semmi szükség arra, hogy a fiúk emiatt aggódjanak.

– És tényleg azt hiszi, hogy szavakkal sikerül őket megnyugtatni bármiről is?

– Nos, Melissa reménykedik benne – mosolyodott el Kimberly. – Az öcséim tulajdonképpen hallgatnak az észérvekre… néha.

Lachlan felhorkant. Kimberly viszonylag későn ismerte meg fiútestvéreit – úgy nőtt fel, hogy azt hitte, egyke gyermek, s csak akkor szerzett róluk tudomást, amikor Lachlan feleségül vette és magával hozta Skóciába. A fiúk egyszer csak felbukkantak a küszöbén – pontosabban, nagy csapatban belovagoltak a felvonóhídon a várba… mind a tizenhatan. S ők csak az előőrs voltak, mert hamarosan megérkezett a lány valódi apja, akivel szintén sosem találkozott még… aki valóságos legendának számított a skót felföldön, s nem feltétlenül a jó értelemben.

Ian MacFearson. Anyáknak pusztán a neve említésével sikerült gyerekeiket rávenni arra, hogy rendesen viselkedjenek. Azt beszélték róla, nála szörnyűbb, sötét gazember már nem is létezik. Oly gonosz, hogy elégedetten hátradőlve szemléli, ahogy a fiai megkísérlik megölni egymást… s még hergeli is őket. Mások azt mesélték, hogy egyszerűen csak egy öreg remete, aki több mint negyven éve nem hagyta el a házát… no de miért is tette volna, amikor valóságos háremet tart benne? Akadtak, akik szerint már évekkel korábban meghalt, s csak a kísértete járja azt a romos erődítményt, amelyben régen elzárta magát a külvilágtól. Mindezekből semmi sem volt igaz, de persze nem sokan találkoztak személyesen Ian MacFearsonnel, hogy meggyőződhessenek e mendemondák hamisságáról.

Annyi szent, hogy valóban remeteként élt, s manapság mindössze azért hagyta el otthonát, hogy meglátogassa Kimberlyt és a családját Kregora várában. Ennél jóval gyakrabban fordult elő azonban, hogy a lánynak kellett elutaznia hozzá, amit Kimberly cseppet sem bánt. Voltaképpen kifejezetten tetszett neki az apja otthonát övező legenda, a borongós hangulat, a környező kopár fák, a feltornyosuló sötét felhők – a látvány holmi boszorkány várára emlékeztette, nem pedig erődítményből átalakított lakóházra, amit egy sziklás hegyfokra építettek. Odabent viszont mélabúnak semmi nyoma nem volt, hiszen ez volt nagyhangú fivérei otthona.

És persze abban sem volt szemernyi igazság sem, hogy a legények állandóan igyekeztek volna eltenni egymást láb alól, annak ellenére, hogy összecsapásaikból esetleg ilyesmire lehetett következtetni. Ők egyszerűen csak civakodtak egymással, ahogy az testvérek között megszokott, de sosem volt céljuk a másikat bántani. Mindannyian vadul lojálisak voltak egymáshoz – ha valaki megbántott közülük egyet, az összessel gyűlt meg a baja.

A háremről szóló történet is badarság volt, habár némelyest érthető, figyelembe véve, hány fiat nemzett Ian. A fiúknak csak az apjuk volt közös, de akadt köztük néhány, akiket ugyanazon anya szült. Mindannyian törvénytelen gyerekek voltak, mert Ian sosem nősült meg. Ez egyetlenegyszer állt csak szándékában – élete legnagyobb részében Kimberly anyjába volt szerelmes, akit azonban a szülei Amburough grófjához kényszerítettek hozzá, a férfihoz, akit Kimberly az apjának hitt, míg az részegen be nem vallotta, hogy a megtisztelő cím Iant illeti.

Ian tehát sosem nősült ugyan meg, viszont nem tagadta meg egyetlen gyermekét sem. Akikről csak tudomást szerzett, mindannyiukat befogadta a házába, még azokat is, akik igen messze, például Aberdeenben születtek. A háremre vonatkozó mendemondáknak az adhatott táptalajt, hogy néhány anyának is megengedte, hogy ott lakjon – még azután is, hogy már semmiféle érdeklődést nem tanúsított irántuk. Bárki volt is egy adott időben az asszonya, hozzá mindig hű volt. Legalábbis erről biztosított mindenkit, akinek eszébe jutott rákérdezni.

Annyi szent, hogy családi kapcsolataik erősen… szokatlanok voltak, s Kimberly akár örülhetett volna annak, hogy máshol nőtt fel, ha a férfi, aki felnevelte, nem bizonyul olyan zsarnoki, érzéketlen személynek. A fiúk között akadt néhány, akinek volt lánytestvére, de Kimberly volt az egyetlen, aki mindannyiuké volt, így rá is vonatkozott a fiúk teljes lojalitása. Mint egyetlen lány, sokkal nagyobb védettséget élvezett, mint bármelyikük – pedig közben ő volt a legidősebb is. Ugyanez a védelem illette meg Melissát is a születése napjától fogva. S minthogy a fivérek mindannyian ott voltak, amikor megszületett, teljesen természetesnek tekintették, hogy a kicsi az övék is.

Az évek során Lachlannak nem egyszer meggyűlt velük a baja emiatt. Ha Kimberlyvel összekülönböztek valamin, vagy akár csak morcosan nézett a nőre, jó eséllyel felbukkant a teljes fivéri had, hogy rendesen elkalapálja, még akkor is, ha magának a fenyítésre okot szolgáltató eseménynek csak egyikük volt a tanúja. És isten mentsen attól, hogy a fiúk látogatása során esetleg leszidja Melit valamiért. Kész csoda volt, hogy Lachlan elviselte valahogy a bandát, hisz annyiszor megesett, hogy a fiúk előbb támadtak, s csak utána kérdeztek rá a kiváltó okra. Nyilván a közös skót vér lehetett, de a férfi voltaképpen elfogadhatónak tartotta a viselkedésüket, helyénvalónak, s ezért sosem tett szemrehányást nekik.

Kimberly pedig nagyon szerette a testvéreit, mind a tizenhatot, s ő volt az első, aki mentséget keresett számukra, ha fény derült valamiféle hiányosságukra – amiben hiányt biztosan nem szenvedtek, mivel veszekedős, forrófejű társaságról volt szó. Ez főként azért volt különös, mert Ian nevelte fel őket, aki kifejezetten szelíd embernek számított. Legalábbis az volt még azelőtt, hogy visszatért volna Skóciába összetört szívét gyógyítgatni. Amióta azonban Kimberly a család részévé vált, életét újra a teljes béke jellemezte.

3. fejezet

Az öreg ház kivételesen jó állapotban volt. Donald Rossnak nem volt nemesi címe – angol viszonyok között még csak földbirtokosnak sem tekintették –, de gazdagnak számított egy jelentős örökségnek köszönhetően, amely a házhoz hasonlóan nemzedékről nemzedékre szállt, akik semmit sem éltek fel belőle. Aztán mindenkit jól meglepett azzal, hogy elvette egy angol vikomt lányát – azt beszélték, szerelemből házasodtak, így a romantikus hajlamúaknak kifejezetten tetszett a történet.

Lincoln úgy emlékezett apjára, hogy magas, erős, izmos, robusztus férfi volt, kedélyes, ajkán mindig mosoly játszott, különösen akkor, amikor kisfia a társaságát kereste. Életének az vetett véget, hogy épp az egyik bányáját tekintette meg Skócia mélyebben fekvő vidékén, amikor a járat beomlott, s a föld betemette a férfit. Miután kiásták, már csak alig néhány napot élt. Lincolnnak erről nem volt emléke, mivel a baleset után nem láthatta apját – emiatt akkoriban neheztelt, de az évek során egyre inkább hálásabb lett, mert így csak a kellemes emlékei maradtak meg róla.

Gyakorta eltűnődött azon, hogy anyja, Eleanor, miért maradt Skóciában a férje halála után. Annyi bizonyos, nem azért döntött így, hogy a kisfiú ne veszítse el az egyetlen otthont, amit valaha ismert, mivel a bajok kezdetével szinte azonnal elküldte a háztól. A fiú sosem értette igazán, hogy az anyja miért nem tartott vele. Ha nem akarta eladni a házat, miért nem hagyott ott egy gondnokot, aki vigyáz rá? Donald meghalt, Lincoln már nem élt ott, az anyjának pedig azon a vidéken egyáltalán nem voltak rokonai, csak Angliában. Richard ugyan azt állította, hogy különösebben sosem álltak közel egymáshoz, de attól még…

Amikor idősebb lett és egyéb lehetőségek is felmerültek benne, Lincoln arra a következtetésre jutott, hogy a nő azért maradt Skóciában, mert az örökséget kívánta megőrizni. Ez állítólag hatalmas vagyon volt, több birtokból és vállalkozásból állt, amelyekre nagyon is oda kellett figyelni. Eleanor egyik levele erről szólt, s ebben említette meg azt is, hogy mihelyt a fiú nagykorúvá válik, át kellene vennie tőle ezt a felelősséget.

Ez persze megint csak egy olyan levél volt, amelyre Lincoln sosem válaszolt. Az örökség már így is az övé volt, csakhogy nem vágyott rá, nem kívánt semmit sem kezdeni vele, mert ez azt jelentette volna, hogy beszélnie kell az anyjával. Döntését megkönnyítette, hogy pénznek nem látta híját, igen jól jövedelmezett ugyanis Richard bácsikája birtoka, ami már egy évvel nagykorúvá válása előtt rámaradt.

Lincoln hát újra otthon volt – ott, ahol született, ahol élete első tíz évét töltötte –, és félelmei kezdtek beigazolódni. Azonnal újra eluralkodott rajta a düh, mihelyt a hintóból kiszállva megpillantotta anyját a kocsifelhajtón. Hányszor állt már ott Eleanor, nyugtalanul várva, hogy fia hazatérjen! A látványnak és az emlékeknek mosolyt kellett volna varázsolnia az arcára, de csak keserűséget érzett.

Tíz éve látta anyját utoljára, az egyik angliai látogatása során. Akkor lehetetlennek bizonyult elkerülnie a találkozást. Ahogy egyre idősebb lett, újabb és újabb ürügyekkel tudott előállni, s ezek a kifogások elég jól be is váltak… egészen mostanáig.

A nő öregnek tűnt, s ennek mintha nem pusztán az életkora lett volna az oka. Az igaz, hogy közel járt az ötvenhez, de ennél jóval idősebb asszony benyomását keltette. A haja mostanra teljesen megőszült… bár az első fehér szálak már utolsó találkozásuk idején megmutatkoztak, amikor még csak harminckilenc volt. Mintha kimerült lett volna, mintha az életet inkább tehernek érezné, s nem olyan örömforrásnak, amit kortyonként kell kiélvezni.

Fekete ruhát viselt, mintha gyászolna. Gazdag volt, fiatalabb korában utazgathatott volna, tehetett volna bármit, amihez csak kedve kerekedik. Ehelyett azonban azt választotta, hogy itt marad és egyedül éli le életét – mostanra talán már megbánta ezt a döntését.

Lincolnban nem volt együttérzés iránta. Dühén semmiféle gyengédebb érzelem nem tudott volna áttörni. Voltaképpen minden akaraterejére szüksége volt ahhoz, hogy ne ugorjon be a hintóba és hajtasson el vele újra. Tudta azt is, hogy nem lesz képes hosszasan uralkodni a haragján. Úgy tervezték, hogy legalább egy hétig maradnak, aztán visszatérnek Londonba a szezon kezdetére. Már akkor szerencsésnek mondhatja magát, ha úgy sikerül eltöltenie pár napot az anyja társaságában, hogy egyszer sem tör elő belőle ez a keserű indulat.

Henriette-nek meg kellett bökdösnie, hogy belépjen a házba.

– Anyám – mondta, s mindössze biccentett a nő felé, amikor elment mellette, aztán belépett a szalonba, s többé felé sem pillantott. Már az meglepte, hogy erre képesnek bizonyult. Nagynénje a szokásos modorában csevegett, s ezzel kitöltötte a kínos csendet, ami a férfi kurta köszönése után támadt.

Lincoln képtelen volt lehiggadni. Megállt a szalon egyik ablakánál, amely északra nézett, arra, amerre ők laktak, és haragja csak fokozódott, amikor azokra a barbár vademberekre gondolt. Fél óra is eltelt, s ő csak állt ott egyedül, miközben nagynénje és unokahúga berendezkedett a szobájában az emeleten. Fogalma sem volt arról, mihez kezd, ha Eleanor csatlakozik hozzá, s közben nincs ott sem a nénikéje, sem a kuzinja társaságnak.

Végül azonban nem az asszony hangja volt az, amely megzavarta: – Igencsak pompás, hogy annyi év után viszontláthatom, fiatalúr. Emlékszik-e rám?

Lincoln megfordult. Mr. Morrison állt mögötte, és épp egy csésze teát nyújtott felé. A szolgák közül csak Eleanor szobalánya volt angol, aki úrnőjével tartott, amikor az férjhez ment Donaldhoz. A nő magával hozta angol szokásait, amelyek egyike a délutáni teázás volt. Már érkezése előtt is Morrison volt a ház komornyikja, s szemmel láthatólag ez nem változott.

Arra viszont Lincoln nem emlékezett, hogy a férfi ilyen alacsony. No persze akkor, amikor elküldték Angliába, még ő maga sem érte el mostani, csaknem kétméteres magasságát – tízévesen legalább huszonöt centivel alacsonyabb volt, de Morrison akkor mintha nagyobb termetűnek tűnt volna.

– Emlékszem, Mr. Morrison. Egyáltalán nem változott sokat.

Az aprócska skót felnevetett, vagyis inkább hangosan kuncogott.

– Ó, de maga igen, és milyen sokat! Meg sem ismerném, ha nem tudtam volna, hogy érkezik.

Lincoln személy szerint nem hitte, hogy sokat változott volna, leszámítva a magasságbeli különbséget. No persze nem ugyanaz, ha az ember valakivel minden nap találkozik, vagy tizenkilenc hosszú év elteltével látja viszont. A haja már gyerekkorában ugyanilyen fekete volt, a szeme ugyanilyen hétköznapi barna árnyalatú. Az arca talán valamivel teltebb, valamivel határozottabb vonású lett. A nők vonzónak találták, bár ő úgy képzelte, a címe legalább olyan súllyal esett a latba náluk, mint a külseje.

Átvette a csészét, de nem kortyolt bele a teába, csak letette az ablakpárkányra. Abban a pillanatban jobban örült volna valami erősebbnek, ami a teánál jobban eltompítja az érzékeit.

– Azok a vadember kölykök még mindig ott laknak? – intett fejével az ablak felé.

– Ez így nem egészen pontos, hiszen mostanra ők is felnőttek. De nem igazán járnak társaságba, úgyhogy nem sok hírt kapunk róluk.

Lincolnnak nem kellett külön elmagyaráznia, kikre gondolt. Nem ő volt az egyetlen, aki „vadembereknek” hívta az ott élő skót famíliát. A név jogosságáról azoknak már gyerekkorukban sikerült mindenkit meggyőzniük. A Ross-háztól úgy négy mérföldre, északra éltek, ami nem volt kis távolság – ha Lincoln gyerekkorában nem szeretett volna annyira barangolni, sosem ismerte volna meg őket.

Úgy határozott, hogy saját maga néz utána a dolognak. Igazság szerint csak valami ürügyre volt szüksége, mielőtt az anyja felbukkanna mellette. De nem állt szándékában újra összeakadni a vademberekkel sem. Habár mostanra talán felkészültebb lenne, mint tízévesen lehetett, volt azonban annyira érett, hogy ne vágyjon semmiféle összetűzésre. Az egész mindössze egy kifogás volt arra, hogy elmehessen pár órára lovagolni. Még csak nem is indul észak felé.

De aztán azon kapta magát, hogy mégis arra tart.

4. fejezet

Lincoln egyedül a kíváncsiságát kárhoztathatta. Annak idején sokat hallott az Ian MacFearson nevű legendáról – ki ne hallott volna róla? Magát az embert a saját szemével sosem látta. A házát viszont igen… csak arra nem emlékezett, hogy ennyire komor látványt nyújt. Gyerekként persze nyilván más szemmel nézte a dolgokat. Amit egy felnőtt lehangolónak talál, az egy gyereket halálra rémíthet, s ilyeténképpen hihetetlenül izgalmasnak tartja.

Az épület egy sziklás hegyfokon állt, előtte tar fák, mögötte a hideg tenger. A fák egykor kellemesebb látványt nyújthattak, de azóta a talaj kikopott gyökereik körül, amelyek mostanra szó szerint a sziklába kapaszkodtak – tanúbizonyságul szolgálva arra, hogy a környék nem mindig volt ennyire kopár.

A tavasz már a végéhez közelgett, de Ian MacFearson háza körül semmi sem virágzott – és nem is fog, hacsak nem szállítanak ide több rakomány friss földet. Miért akarhat valaki ily kietlen környezetben élni? Lincoln fel nem foghatta. Ugyanakkor a fejlődést is látta – amióta eltávozott erről a vidékről, jó néhány ház épült a közelben, habár egy sem akkora, mint a régi udvarház. De attól még ott voltak, jelezve, hogy MacFearsonnek akadnak egyéb rokonai is fiai túlzottan népes hadán kívül.

A ház körül életnek semmi jelét sem látta, no de jól emlékezett arra, hogy ez régebben is így volt. Ha valaki nem kapta el azt a pillanatot, amikor a csapat épp elindult vagy hazaérkezett, akkor akár azt is hihette, hogy az épület elhagyatottan áll. Mármint abban az esetben, ha az ember nem a hideg hónapokban vette szemügyre a házat, mivel télen a kéményből felszálló füst elárulta, hogy laknak odabent.

Lincoln sosem járt az erődítményben, sosem hívták meg oda. Tudomása szerint ezzel nem volt egyedül. Pedig hányszor kopogtatott az ajtón, hogy kihívja barátait játszani. A fiúk az apjukról sosem beszéltek. Csak olyan emberek fecsegtek róluk, akik nem ismerték őket.

Felkavarta azoknak a boldogabb időknek az emléke. Végül azonban felülkerekedett a józan ész, és Lincoln távozott, még mielőtt valaki felfigyelt volna rá. A felidézett képek azonban vele maradtak, s olyan dolgok is felötlöttek benne, amelyekre évek óta nem gondolt. Szórakozottan letért a hazafelé vezető ösvényről, s kelet felé irányította lovát, egy olyan helyre, ahová gyermekként sokat járt.

A tavacska még mindig megvolt, s a távolban csak egy pajta romjai jelezték, hogy itt valaha emberek laktak. Tulajdonképpen még csak nem is tavacska volt, mindössze egy mély gödör, amelyben összegyűlt az esővíz – esőben pedig errefelé nem szűkölködtek, így sosem száradt ki. A peremén néhány moha lepte tégla arról árulkodott, hogy a gödör egy-két évszázaddal korábban talán valaki pincéje lehetett.

Ahogy a víz felé közeledett, újabb emlék éledt fel benne. Nyolcéves legényke volt, s a rövid nyár egyik forróbb napja köszöntött rájuk. Ezen a tájon ritkán esett meg, hogy valaki azt érezhette, olyan nagy a hőség, s le kellene hűlnie kissé, de azon a bizonyos napon így történt. Lincolnnak eszébe jutott a tavacska, amelyre barangolásai során bukkant, s hűsítő vize felé vette az irányt. Még nem tudott úszni, de a gödörnek csak az egyik oldalán volt mély a víz, ezt a részt pedig gondosan elkerülte.

Csakhogy nem ő volt az egyetlen, aki felfedezte magának a kis tavat, mert aznap felbukkant ott jó néhány a MacFearson fivérek közül is, akik szintén a hőség elől menekültek oda. Lincoln annyira ki volt éhezve a hozzá hasonló korúak társaságára, hogy megörült a feltűnésüknek, és azonnal barátkozni szeretett volna velük. Hárman bizalmatlanabbak voltak vele, de Dougall, a negyedik fiú, aki szintén nyolcéves volt, szinte azonnal megkedvelte Lincolnt, és hamarosan igen jó barátokká váltak.

Aztán lassan megismerte a többi testvért is. Ahogy Dougall három fivére a tónál, ők sem nyíltak meg azonnal előtte, s eleinte haboztak befogadni Lincolnt a csapatba, de nem telt bele sok idő, és már mindannyiukat a barátjának mondhatta. Aztán viszont igen hamar ellenségekké is váltak!

Lincoln elmerült emlékei felidézésében, s szinte már a tónál járt, amikor feltűnt neki, hogy nincs egyedül. Egy négytagú családot pillantott meg: az anya a parton ülve figyelte, ahogy két kislány a vízben lubickol, az apa pedig kissé távolabb, a magas fűben fekve szundikált… vagy próbált szundikálni. A felesége azon volt, hogy a lányok kuncogása ne váljon olyan hangossá, hogy megzavarják vele az apjukat.

Lincolnnak fogalma sem volt arról, hogy a tavacskához felnőttek is járnak, no de persze több minden megváltozhatott a tizenkilenc év folyamán, amit távol töltött, többen költöztek a környékre. Most már udvariatlan dolog lenne egyszerűen ellovagolni, habár semmi kedve sem volt ahhoz, hogy idegenekkel elegyedjen szóba. Lehetséges, hogy távozni tudna anélkül, hogy felfigyeljenek rá?

Úgy öt méterre lehetett tőlük, amikor megállította a lovát. A nő háttal ült neki, a vízben a gyerekek valamivel lejjebb voltak, s csak a fejük búbja látszott. Akkora zajt csaptak, hogy a közeledését meg sem hallották. Nos, akkor megpróbálhatja ezt kihasználni, és nesztelenül elosonni. De aztán a lova felnyerített.

– Hahó!

Lincoln mélyet sóhajtott és elkezdett leszállni a nyeregből. Amikor üdvözölte, a nő csak hátraszólt, most azonban kezdett felé fordulni, majd felállt, s barátságos mosolya mellett teljes testében láthatóvá vált. Lincoln mozdulatlanná merevedett. A keze mintha rádermedt volna a nyeregkápára, egyik lába még mindig a kengyelben volt, de a mozdulatot képtelen volt befejezni. Egyetlen dolog járt a fejében: a fűben alvó férfinál szerencsésebb flótás az egész világon nem lehet.

Egy átlagos nőhöz képest ez az asszonyka igen magas volt, Lincoln úgy ítélte meg, hogy csaknem száznyolcvan centi lehet. Egyszerű vidéki viseletbe öltözött: barna szoknya, amelyen nyoma sem volt uszálynak, hosszú ujjú fehér blúz minden berakás vagy fodor nélkül, erős, gyalogláshoz való cipő – lovakat Lincoln sehol sem látott a környéken –, csípőjére kötve pedig kockás kendőt viselt, aminek egy hirtelen támadó esőben jó hasznát vehette.

Ruházata alapján idevalósi teremtés lehetett, s valószínűleg nem is a tehetősebbek közül való. Férje és gyermekei jelenléte azt sugallta, hogy Lincoln jobban tenné, ha kiverné a fejéből a gondolatot, hogy milyen lehet lágy ajkának az íze.

Nemcsak kivételes testalkatát találta figyelemre méltónak – még sosem ölelt ilyen magas nőt –, de mindent egybevéve is biztosan tudta, sosem volt még nő, akihez azonnal, ráadásul ilyen erősen vonzódni kezdett volna. Az igaz, hogy csinos fehérszemély volt, de Lincoln látott már nála szebbet. Az alakja sem különösen érzéki, inkább vékonyka volt, ami főként a magassága miatt lehetett így. A csípője szelíden ívelt, melle épp férfitenyérbe illő.

Az arca is kivételes volt: csontjai nem túl hangsúlyosak, orcáján gödröcskék tűntek fel, mihelyt elmosolyodott. Szemöldöke finom ívű, ahogy a természet megteremtette. Ajka keskeny, bár valószínű, hogy buján megduzzadna, ha valaki a megfelelő módon csókolná meg. Szeme halványzöld, mint egy pár csillogó drágakő, és sötét haja mellett különösen feltűnt, milyen világos árnyalatú.

Talán kibontott, hosszú, szélfútta tincseinek köszönhette érzéki, buja kisugárzását, mintha épp most kelt volna ki az ágyból egy vad éjszakát követően. Csodálatos volt a haja, olyan sötét gesztenyeszínű, hogy szinte már fekete, s itt-ott mégis vörös fények mutatkoztak benne. Valószínűleg emiatt áradt el Lincoln minden porcikájában a vágy olyan gyorsan, hogy az valósággal megrémítette.

Dermedtsége túlságosan is sokáig tartott, még mindig nem szállt le a lóról, s csak bámulta a nőt, aki valószínűleg emiatt nevette el magát.

– Ha nem mond azonnal valamit, azt fogom hinni, hogy netán harmadik fület növesztettem, vagy valami ilyesmi. Mostanában érkezett a környékre? Csak látogatóba jött?

– Nem… Vagyis igen…

Valahogy sikerült másik lábát is kiemelnie a kengyelből, de közben az arcába futott a vér. A nő dallamos skót akcentusa elbűvölte. Gyerekkorában hallott asszonyokat hasonló hanghordozással beszélni, így nem volt semmi oka annak, hogy ekkora hatással legyen rá, mégis, ennél szebb hangot elképzelni sem tudott volna.

Lassan elindult felé. Tudatában volt annak, milyen vadul ver a szíve.

– Voltaképpen látogatóba jöttem, de régebben itt éltem, alig pár mérföldnyire délkeletre.

– Valóban? – A nő mintha elgondolkodott volna egy másodpercre. – Pedig már azt hittem, húszmérföldes körzetben mindenkit ismerek.

– Mindez igen régen történt. Maga tán még a világon sem volt akkor, amikor én elköltöztem innen… de ahhoz mindenképpen túl fiatal lehetett, hogy ismerje az összes szomszédot.

A fiatalasszony úgy tizenhét-tizennyolc évesnek tűnt, ugyanakkor egyértelműen idősebbnek kellett lennie, ha máris szült két gyereket, akik a tavacska felől érkező hangok alapján nem is lehettek annyira kicsik. Lincoln ugyan eddig nem látta őket tisztán, csak a fejük búbját, ahogy a vízben pancsoltak.

– Az bizony lehetséges. Ami magának „igen régen”, az talán kétszer annyi idő is lehet, mint ahány éves vagyok… talán háromszor is…

Lincoln hitetlenkedve meredt rá. A nő oldalra pillantott, majd lesütötte a szemét, sűrű haja az arca elé lebbent, s eltakarta… de aztán képtelen volt visszafojtani a kacagását.

A férfi pislogott. Úristen, a fiatalasszony csak tréfált vele, hiszen nem is ismeri! De bájos is… és milyen üdítő egy olyan nő, aki az első találkozásnál sem illemtudóan távolságtartó vagy udvariasan merev. Persze zokon is vehette volna a huncut célzást, de a nőben ez mintha fel sem merült volna. Ha mégis, akkor nem törődött vele.

Amikor hátravetette a haját, nem próbált sem csábító, sem kihívó lenni, mégis sikerrel járt mindkettőben. Mivel az arcán még mindig pajzán mosoly ült, továbbra is látható maradt az a kísértésbe vivő gödröcske is. Lincolnon eluralkodott a vágy, hogy nyelvével felfedezhesse érintését, hogy úgy szerelmeskedjen vele, hogy közben megnevetteti, s így… Az ördögbe is, hát teljesen elment az esze?

Elkapta a pillantását, mielőtt valami olyat tesz, amire nincs mentség… esetleg megcsókolja az egész családja szeme láttára. Nem csapta a szelet férjes asszonyoknak, ilyet nem tett soha és nem is fog. Ebben az elhatározásában nem ingathatta meg semmi… egészen eddig a percig. A kislányokra meredt, akiknek kíváncsian felé forduló arcát már tisztán látta.

Mindketten szőkék voltak, és igen csinosak, úgy hét-nyolc évesek lehettek. Nem hasonlítottak az anyjukra, no de az apjukra sem – már amennyit a férfi szénfekete hajából látni engedett az arcára húzott kalap. Hét-nyolc évesek? Ez mintha mindenféle szempontból túl korai családalapításnak tűnne…

Viszont legalább egy időre sikerült elterelni buja gondolatait a nőről azzal, hogy a gyerekekre nézett.

– Rendben – fordult újra az anyjuk felé. – Tizenkilenc éve történt, s akkor tíz voltam, ami annyit tesz, hogy nem lehetek… háromszor annyi idős, mint maga.

Újabb kacagás, csupa öröm attól, hogy a férfi is hajlandónak mutatkozott belemenni a tréfálkozásba.

– Egészen biztos benne? Mert tudja, az összeadás sosem volt az erősségem.

– Teljesen… már amennyiben azt is biztosra vehetjük, hogy maga jelenleg több, mint kilencéves…

– Ó, hát egy icipicikét azért több vagyok…

– Jut eszembe… A nevem Lincoln Burnett – mosolyodott el a férfi.

– Melissa MacGregor.

A nő kinyújtotta a kezét, majd ahelyett, hogy hölgy módjára épp csak megérintette volna az övét, határozottan megrázta. A férfi azonban cseppet sem bánta, s el sem akarta engedni… helyette inkább megcsókolta volna. Csakhogy a kézcsók ódivatú dolognak számított, s ezekben az időkben már inkább olyan gesztus volt, amely egy férfi egyértelmű vonzalmát jelezte. Lincoln azonban átkozottul remélte, hogy saját érzései nem ennyire nyilvánvalóak.

Elengedte a nő kezét. Akkor most, hogy megvolt a kötelező udvarias csevegés, akár indulhat is, azonban helyette azon kapta magát, hogy megkérdezi: – Ezek szerint a közelben lakik?

Nem kellett volna, nem is akarta igazából tudni, mert nem szerette volna, ha kísértésbe jön, hogy felkeresse. Sokkal, de sokkal jobb, ha sosem látja többé.

– Nem, Kregora jóval délebbre van. Csak egy-két napra jöttem, hogy meglátogassam a nagyapámat. Ő arra felfelé lakik.

Lincoln ugyan a Kregora nevet nem találta ismerősnek, arra azonban emlékezett, hogy a Ross-udvarháztól úgy kilenc-tíz mérföldre délkeletnek van egy ódon, romos vár, amelyben a MacGregor-klán egy ága él. Gyerekkorában olyan messzire azonban nem merészkedett, hogy erről első kézből való tapasztalatai legyenek.

– Ebben a tavacskában tanultam meg úszni – jegyezte meg, mivel még mindig nem akaródzott indulnia. – Mindig itt találkoztam azzal a barátommal, aki megtanított rá… mármint előbb persze még hihetetlenül kicsúfolt, mert úgy jöttem ide, hogy még nem tudtam…

A lány meglepetten emelte rá a tekintetét.

– Milyen érdekes is! Johnny bácsikám is azért hozott ide, amikor hatéves voltam, hogy megtanuljak úszni. Egy ilyen kis állóvízben jóval könnyebb, mint az óceánban. S azóta én is idejárok az unokahúgaimmal pancsolni.

Ez mintha kissé túl nagy távolságnak tűnt volna pusztán azért, hogy gyerekeket tanítson úszni, különösen azt figyelembe véve, hogy a legtöbben nem tartották fontos dolognak… leszámítva persze azokat, akik a tengerből élnek… Unokahúgok? Lincoln újra a fürdőző kislányok felé lesett. Valóban nem nagyon hasonlítottak Melissára. Ahhoz pedig, hogy ő legyen az anyjuk, valószínűleg annyi idősen kellett volna megszülnie őket, amennyinek a két kislány tűnik…

– Ezek szerint ők nem a saját lányai? – érezte szükségét megkérdezni.

A nő követte a tekintete útját. Nem nevette ugyan el magát, de amikor visszanézett rá, halványzöld szeméből ki lehetett olvasni, hogy nagy kedve lenne hozzá.

– Nahát, pedig már azt hittem, sikerült megállapodnunk abban, hogy jómagam mindössze kilenc vagyok – mosolyodott el. – Emellett egészen biztosra veszem, hogy édesapám tombolna, ha már azelőtt gyereket szülnék, hogy férjhez mentem volna.

Lincolnon valami egészen különös érzés futott át: elképesztően zavarba jött, s küzdenie kellett, nehogy fülig piruljon, de közben hihetetlenül fel is izgatta a gondolat, hogy ez a lány még nincs férjnél… Hogy ezek szerint lehetséges… közelebbről is megismerni…

– Elnézését kérem – fordult hozzá. – Olyan benyomást keltettek, mint egy kiránduló család.

– A kirándulás igaz is, de a kapcsolatunk egészen más. Voltaképpen ezekkel az unokatestvéreimmel most találkozom másodszor… az édesanyjuk most először engedte el őket ide, a felföldre látogatóba. Persze annyi kuzinom van, hogy az is kétséges, sikerül-e valaha megismernem az összeset.

Ez valóban így volt több kiterjedt család esetében, de még az olyanoknál is, amelyek messze nem voltak ennyire népesek. Lincolnnak a Ross család ágán több olyan harmad- és negyed-unokatestvére is volt, akik messzire költöztek, s ezért sosem találkoztak még.

Bólintott, hogy jelezze, érti a dolgot. Ideje volt indulnia. Sőt ez talán bölcs is lett volna, mielőtt felébred a fűben pihenő férfi, és esetleg elrontja első találkozásukat Melissával. Azonban a távozás gondolata most már nem zavarta annyira, hiszen tudta, viszont fogják látni egymást. Annyi szent.

– Túl sokáig tartottam fel – jegyezte meg és a lova felé fordult. – Igazán örömömre szolgált, hogy megismerhettem, Miss MacGregor. Minden jót kívánok… addig is, míg viszont nem látom.

5. fejezet

Melissa ábrándozva bámulta a nyitott hintó mellett elsuhanó tájat, habár vajmi keveset látott belőle. Kocsival az út kétszer olyan hosszú volt, ezért is érkezett általában a nagyapjához a saját lova hátán – ezen a napon azonban túlságosan is elkalandoztak a gondolatai, így megkérte azt a nagybátyját, aki elkísérte az útra, hogy hozza a hintót, mivel a figyelmetlenség és egy virgonc ló igen rossz párosítás lett volna.

Ki hitte volna, hogy egy gyermekkori félelme – amelyről persze tudta, micsoda butaság, ennek ellenére hatással volt rá – oda vezet, hogy egy egyébként teljességgel eseménytelen nap ily izgató véget érjen? Azzal kezdődött az egész, hogy sikerült másodszor is találkoznia Johnny bácsikája két lányával. Először három éve látta őket, amikor több nagybátyjával együtt elutazott Skócia mélyebben fekvő vidékére. Johnny a születésüktől fogva maga szeretett volna gondoskodni a lányairól, de az anyjuk nem volt hajlandó átengedni őket. Mindössze azt engedte meg, hogy meglátogathassa otthonukban a gyerekeket, s ezt az engedményt is csak az utóbbi időben tette.

Nagybácsikái közül nem Johnny volt az egyetlen, aki hasonló nehézségekkel küzdött. Többüknek is voltak gyerekei elszórva Skócia minden táján. Ebből a szempontból Melissa nagyapjára ütöttek. Ellentétben azonban az apjukkal, aki maga köré gyűjthette a fiait, hogy felnevelje őket, azoknak már nem volt ugyanilyen szerencséjük a saját magzataikkal. Hölgyeik között voltak olyanok, akik csak házasságért cserébe engedték volna hozzájuk közös gyermekeiket. Akadtak olyanok is, akiket cseppet sem zavart a stigma, hogy hajadonként szültek gyereket.

A két kislány édesanyja azonban a fentiektől is különbözött: ő egyszerűen csak nem kedvelte Johnnyt, ahogy az sem őt. Hogy mégis született egy közös lányuk, az kizárólag annak volt betudható, hogy sikerült egyszerre leinniuk magukat, s így megfeledkezni arról, mennyire ki nem állhatják egymást. Az pedig végképp meglepte őket, hogy ugyanez még egyszer megtörtént akkor, amikor Johnny megérkezett meglátogatni elsőszülött lányát, amely alkalom után újabb gyermekáldásnak nézhettek elébe.

Úgy tűnt azonban, a nő egyre engedékenyebbé válik az évek során. Ezt bizonyította az is, hogy most először megengedte, hogy a kislányok ellátogassanak a hegyvidékre, bár azt kikötötte, hogy mindössze egyetlen hétről lehet szó. Johnny pedig, amint megtudta, hogy gyermekei még nem tudnak úszni, rögtön előállt azzal, hogy hazakíséri Melissát, s egyben kísérletet tesz a hiányosság kiköszörülésére a tóban, amely Kregora vára mellett terült el.

Melissa ekkorra már felajánlotta, hogy segédkezik az úszásoktatásban, s sajnálattal hallotta, hogy az úszóleckére Kregorában kerül sor. A legtöbb nagybátyja nem is sejtette, mennyire retteg attól a tótól. Ami tulajdonképpen butaság volt, de valahogy mégsem tudott megszabadulni nyomasztó érzéseitől. Valahogy a fejébe vette gyerekkorában, hogy a víz alatt valami hatalmas, undok szörny él, s mivel a tó mély volt, senki sem tudott leúszni a fenekére, hogy meggyőződhessen az ellenkezőjéről.

Így hát a lány azt javasolta, hogy inkább maradjanak, és ejtsék útba azt a tavacskát, ahol ő maga is megtanult úszni, s ahová a többi unokatestvérét is vitte nyaranta. Az egyik fele ugyan ennek is mélyebb volt, viszont le lehetett nézni, és tisztán látszott, hogy a fenekén mindössze iszap és néhány gaz található.

De hogy egy ilyen hétköznapi kirándulás alkalmával egy Lincoln Burnetthez hasonló személlyel találkozzon! Ettől teljesen elámult, s még inkább ámulásra késztették az érzések, amiket a férfi keltett benne.

Johnny lányai azonnal beszámoltak apjuknak az idegenről, aki arra járt, miközben ő aludt. A férfi cseppet sem aggályoskodott, mindössze ennyit mondott: