Sophie Lark

BLOODY

HEART

Dante & Simone

ALVILÁGI ROMÁNC

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

Simone Solomon

2

Dante Gallo

3

Simone

4

Dante

5

Simone

6

Dante

7

Simone

8

Dante

9

Simone

10

Dante

11

Simone

12

Dante

13

Simone

14

Dante

15

Simone

16

Dante

17

Simone

18

Dante

19

Simone

20

Dante

21

Simone

22

Dante

23

Simone

24

Dante

25

Simone

26

Dante

27

Simone

28

Dante

29

Simone

30

Dante

31

Simone

32

Dante

33

Simone

34

Dante

35

Simone

36

Dante

37

Simone

38

Dante

39

Simone

40

Dante

41

Simone

42

Dante

43

Simone

44

Dante

45

Simone

46

Dante

47

Simone

Impresszum

Ezt a könyvet Keeanának ajánlom,
akinek köszönhetően
sikerült megalkotnom Dante számára
a tökéletes, erős és szexi nő alakját.

Puszi:

1

Simone Solomon

– SIMONE! MIÉRT NEM KÉSZÜLTÉL MÉG EL?

Mama az ajtóban áll, már a partira kiválasztott ruhájában.

Ezzel szemben én rövidnadrágban és egy csodanős pólóban vagyok, mert az ablakülésbe bekuckózva belefeledkeztem egy könyvbe.

– Mennyi az idő? – kérdezem.

– Szerinted mennyi? – kérdez vissza Mama halvány mosollyal.

Én azt mondanám, hogy délután kettő vagy három, de abból, hogy ő már estélyit visel, azt sejtem, hogy annál biztos később lehet.

– Öhm… hat óra? – találgatok.

– Mondjuk, fél nyolc.

– Bocsi! – Felpattanok az ablakból, és közben leverem a földre az Üvöltő szeleket.

Nem csoda, hogy majd éhen halok. Lemaradtam az ebédről, és ezek szerint a vacsoráról is.

– Jobb, ha sietsz! – mondja Mama. – Apád már hívatta az autót.

– A kocsi már kint vár, ami azt illeti – jegyzi meg apám, aki Mama mellett áll.

Náluk elegánsabb párt elképzelni sem lehet: mindketten magasak, karcsúak és kifogástalanul öltözöttek. Apám gazdag, sötét színei és anyám világos árnyalatai jelentik az egyedüli különbséget közöttük. Ezt leszámítva tökéletesen összeillenek.

Agya{1} néha kente{2} anyagot vesz magára különleges alkalmakkor. Ma este fekete szmokingot visel, bársonyhajtókával. A levendulalila kála a gomblyukában ugyanolyan árnyalatú, mint Mama ruhája.

Könnyed tökéletességük mellett annyira esetlennek érzem magam. Még velük mutatkozni is kínos számomra.

– Talán nélkülem kellene mennetek… – mondom.

– Szép próbálkozás – állapítja meg Mama. – Siess, öltözz át!

Visszafojtom a nyögést. Először izgatott voltam, hogy hazajöhetek a bentlakásos iskolából. Chicago a partik, a gálák és rendezvények forgatagának tűnt. Most, így hónapokkal később, minden kezd összefolyni. Elegem van már a pezsgőből és a szendvicsekből, az udvarias társalgásokból és a még udvariasabb táncokból. Ráadásul szeretném, ha a testvérem többször velünk tartana.

– Serwa is jön? – kérdezem Mamától.

– Nem – feleli, és egy apró mélyedés jelenik meg a két szemöldöke között. – Nincs valami jó napja.

A szüleim magamra hagynak, hogy átöltözzek.

Egy egész szekrényre való báli ruhából választhatok, aminek többségét idén vették. Végighúzom az ujjaimat a színes textíliákon, igyekszem gyorsan választani.

Akár egy órát képes lennék így eltölteni. Kissé álmodozó vagyok, és szeretem a szép dolgokat. Különösen a ruhákat.

A divat iránti érdeklődést komolytalanságnak titulálhatják. Számomra azonban a ruhák viselhető műalkotások. Egyfajta állásfoglalás, ami megelőzi az embert, amikor belép egy helyiségbe. Egy eszköz, ami az emberek érzékelését befolyásolja, mielőtt még megszólalnánk.

Én így jellemezném ezt másoknak.

Számomra azonban a ruhák még ennél is többet jelentenek.

Belőlem erős reakciókat váltanak ki a színek és a textúrák. Különböző hangulatokat keltenek bennem. Nem szeretem ezt bevallani senkinek, mert tudom, hogy… furcsa. A legtöbben nem lesznek rosszul a vörösesbarna visszataszító árnyalatától. És nem éreznek ellenállhatatlan vágyat arra, hogy megérintsék a selymet vagy a bársonyt.

Amióta csak az eszemet tudom, ilyen voltam. Egyszerűen csak megtanultam elrejteni.

Ráveszem magam, hogy kikapjak egy ruhát anélkül, hogy órákig agyalnék rajta. Az egyik kedvencemet választom, egy halvány rózsaszín darabot, aminek a hátulján könnyed sifonanyag hull alá, pillangószárnyakat idézve.

Felviszek egy kevés rózsaszín pirosítót, és ugyanolyan árnyalatú ajakfényt. De nem túl sokat, mert apám nem szereti, ha túlságosan „felnőttesen” öltözködöm. Még csak most töltöttem be a tizennyolcat.

Mire lerohanok, a szüleim már a limóban várnak. Különös feszültség ül a levegőben. Agya mereven ül a helyén, Mama felém pillant, aztán kinéz az ablakon.

– Induljon! – csattan a sofőrre Agya.

– Olyan gyorsan elkészültem, amennyire csak tudtam… – mondom tétován.

Apám ezt teljesen figyelmen kívül hagyja.

– Lennél szíves elárulni, miért találtam egy felvételi értesítőt a Parsonstól a mai postában? – kérdezi erélyesen.

Elpirulok, és lenézek a körmeimre.

Azt reméltem, hogy még előtte megszerzem azt a bizonyos borítékot, ám ezt nehéz kivitelezni a házunkban, ahol a személyzet különböző tagjai naponta kétszer ellenőrzik a postát.

Tudom, hogy Agya tombol a dühtől, ugyanakkor hatalmas örömöt is érzek az imént hallottaktól.

Felvettek!

Próbálom leplezni a boldogságomat. Apám egyáltalán nem örül. Érzem, hogy a bosszúsága hűvös ködként árad felénk, és a csontomig hatol a hidege.

Nem tudok a szemébe nézni. Amikor nagyon jókedvű, a tekintete még akkor is átható, és élesek a vonásai. Amikor pedig mérges, úgy néz ki, mint egy istenről faragott szobor: hatalmas és bosszúszomjas.

– Magyarázd meg! – parancsol rám.

Semmi értelme hazudni.

– Oda felvételiztem.

– Miért tetted? – kérdezi hűvösen.

– Én… kíváncsi voltam, hogy bekerülnék-e.

– Mit számít az, hogy bekerülsz-e, amikor a Cambridge-re fogsz járni?

Az Agya iskolája. A Cambridge felelős apám előkelő viselkedéséért, az európai kapcsolataiért és az enyhe brit akcentusáért, amire különösen büszke.

Apám, aki szegény családból származott, de nagyon okos volt, ösztöndíjjal jutott be a Cambridge-re. Sokkal többet tanult ott a gazdaságtannál. A tehetős évfolyamtársainak viselkedését és attitűdjét is tanulmányozta: hogyan beszélnek, járnak, öltözködnek, és főként, hogyan keresnek pénzt. Megismerte a nemzetközi pénzügy nyelvét, a fedezeti alapokat, a tőkemozgósítást és az offshore adóparadicsomokat…

Mindig hangsúlyozta, hogy Cambridge nélkül nem lenne itt. Kimondatlan tény volt, hogy én is oda fogok járni majd, ahogyan előttem Serwa is.

– Én csak… – Az ujjaimat tördelem az ölemben. – Én csak szeretem a divatot… – mondom esetlenül.

– Az nem egy komoly tudományterület.

– Yafeu… – szólal meg lágyan Mama.

Apám odafordul hozzá – anyám az egyetlen, akire hallgat. De én már tudom, hogy Mama nem fog szembeszállni vele, nem egy ilyen dologban, amivel kapcsolatban Agya véleménye ennyire rendíthetetlenül szilárd. Csak arra emlékezteti, hogy legyen gyengéd, miközben szertefoszlatja az álmaimat.

– Kérlek, Agya. – Igyekszem egyenletes hangot megütni. Apám nem figyel rám, ha elragadnak az érzelmeim. Muszáj a lehető legügyesebben érvelnem neki. – Az ország legtekintélyesebb tervezőinek egy része is a Parsonson végzett. Donna Karan, Marc Jacobs, Tom Ford…

Apám egymásnak támasztja a két kezét. Hosszú, elegáns ujjai manikűrözött körmökben végződnek.

Lassan és érthetően beszél, mint egy bíró, aki a törvényt ismerteti.

– Amikor megszülettél, a szüleim sajnálatos dolognak tartották, hogy csak lányaim lettek. Én nem értettem egyet velük. Azt mondtam nekik, hogy a leánygyermekek mindig is hűségesek lesznek a szüleikhez. A lányok engedelmesek és bölcsek. A lányok becsületet hoznak a családjuknak. Egy fiúgyermek büszkévé válhat, és azt gondolhatja, hogy jobb az apjánál. Egy leány soha nem követné el ezt a hibát. – A vállamra teszi a kezét, és a szemembe néz. – Jó gyermek vagy, Simone.

Megállunk a Drake Hotel előtt. Apám elővesz egy tiszta zsebkendőt a zsebéből, és átnyújtja nekem.

– Töröld le az arcodat, mielőtt bejössz.

Észre sem vettem, hogy sírok.

Mama egy pillanatra a fejemre teszi a kezét, és megsimogatja a hajamat.

– Odabent találkozunk, ma chérie{3} – mondja.

Ezután egyedül hagynak a kocsiban. Vagyis nem teljesen egyedül, a sofőrünk ott ül elöl, és türelmesen várja, hogy összeszedjem magam.

– Wilson? – szólok hozzá elfojtott hangon.

– Igen, Miss Solomon?

– Lenne szíves magamra hagyni egy percre?

– Természetesen! – feleli. – Hadd húzódjak félre!

A padkához áll a limuzinnal, hogy a bejárathoz odaférjenek az utánunk érkezők. Ezután kiszáll, és elsétál az autótól, de a motort előzékenyen járatja tovább, hogy ne álljon le a légkondicionáló. Beszélgetni kezd egy másik sofőrrel. Lefordulnak a hotel mögött, és valószínűleg rágyújtanak.

Miután egyedül maradok, átadom magam a sírásnak. Öt teljes percre elmerülök a csalódottságomban.

Akkora butaság ez. Eszembe sem jutott, hogy a szüleim majd megengedik, hogy a Parsonsra járjak. Ez csak egy fantáziakép volt, ami segített átvészelni az utolsó évemet a Tremonton, meg a végtelen mennyiségű, lélekölő vizsgáimon, amiket kitűnő eredménnyel kellett abszolválnom. És sikerült is, mindegyik. Kétségkívül a Cambridge-ről is hasonló felvételi értesítőt fogok kapni napokon belül, merthogy oda is jelentkeztem, ahogyan azt elvárták tőlem.

Hirtelen ötlettől vezérelve küldtem el a terveimből álló portfóliót a Parsonrsra. Talán a szívem mélyén azt gondoltam, jó lenne visszautasítást kapni, hogy megtudjam, Agyának igaza volt: az álmom csak egy téveszme, ami soha nem válhat valóra.

De azzal szembesülni, hogy felvettek…

Édes egy kín ez. Talán még annál is rosszabb, mint ha soha nem is tudom meg. Mintha egy csillogó díjat tettek volna elém egy karnyújtásnyira…, amit aztán el is kaptak onnan.

Öt percig engedélyezem magamnak, hogy gyerekes és boldogtalan legyek.

Aztán veszek egy nagy levegőt, és rendezem a soraimat.

A szüleim továbbra is elvárják, hogy megjelenjek a Drake Hotel báltermében. Mosolyognom kell, meg cseverésznem, és engednem, hogy bemutassanak az estély fontos vendégeinek. Ezt pedig nem tehetem meg könnyes, felpuffadt ábrázattal.

Szárazra törölgetem az arcomat, újra felkenek egy kis szájfényt és szempillaspirált.

Épp, amikor nyúlok a kilincsért, a vezetőülés ajtaja kinyílik, és valaki beül.

Egy férfi az. Hatalmas, gyakorlatilag egy óriás. Széles válla van, sötét haja, és egyáltalán nem visel a Wilsonéhoz hasonló egyenruhát.

Mielőtt még megszólalhatnék, beletapos a gázba, és elhajt.

2

Dante Gallo

A DRAKE-NÉL SZIGORÚ BIZTONSÁGI KÉSZÜLTSÉG VAN a sok felvágós politikusarc miatt, akik részt vesznek a gálán. A gazdagok minden lehetőséget megragadnak, hogy ünnepeltessék magukat. A díjátadó ünnepélyek, adománygyűjtők, jótékonysági árverések… Minden csak ürügy arra, hogy nyilvánosan hátba veregethessék egymást.

Papa étterme, a La Mer szállítja a királyráklábat, a skarlát garnélát és a kagylót, amit az óriási tenger gyümölcsei tornyon tálalnak majd fel a svédasztal közepén. Áron alul dolgozunk itt, mert nem a rákokból fogunk nagyot kaszálni ma este.

A gazdasági bejárathoz állok a furgonnal, és segítek a konyhai személyzetnek kipakolni a többládányi, jégen hűtött tengeri herkentyűt. Egy biztonsági őr benéz a konyhába, és figyeli, amint kinyitjuk a ládákat.

– Ezt meg mégis hogy hívják? – kérdezi, miközben elborzadt tekintettel nézi a skarlát garnélákat.

– Ez a legjobb rák, amit maga meg sem tudna fizetni – közlöm vele vigyorogva.

– Tényleg? Mennyibe kerül?

– Fél kiló száztizenkilenc dollárba kerül.

– Na ne szórakozzon már! – Hitetlenkedve megrázza a fejét. – Ennyi pénzből már egy életnagyságú, D kosaras mellű hableányt is kiszednek nekem a tengerből!

Miután a teljes szállítmányt rendben bepakoltuk a hűtőházba, bólintok Vinnynek. Az utolsó ládát egy szobaszervizkocsi aljára rakjuk.

Vinny a Drake-ben dolgozik, hol hordárként, hol mosogatóként. A valódi munkája viszont az, hogy olyan dolgokat szerez be a vendégeknek, amikhez egy kicsit nehezebb hozzájutni, mint mondjuk, tiszta törülközőhöz vagy extra jéghez.

Azóta ismerem őt, hogy az Old Townban együtt rohangáltunk a pókemberes cipőnkben. Én sokkal nagyobbra nőttem, Vinny viszont ugyanolyan maradt: csontos, szeplős, a fogai meg borzalmasak, de a mosolya ragyogó.

Felmegyünk a harmadikra a szervizlifttel. A felvonó ijesztően megrándul a kettőnk súlya alatt. A Drake egyike a virágzó húszas években épült chicagói szállodáknak. Felújították ugyan azóta, de nem teljeskörűen. A hely tele van réz gombkilincsekkel, kristálycsillárokkal, kárpitozott fotelekkel, meg azzal a dohos szaggal, ami az ötven éve ki nem tisztított szőnyegekre és drapériákra jellemző.

Lefogadom, hogy Dukuly dühös, amiért egy közönséges lakosztályban helyezték el a harmadikon. Ugyan a tóra néz a szobája, de azért a nyomába sem ér az elnöki lakosztálynak. Pechére közel sem ő legfontosabb ember azok közül, akik a gálán részt vesznek. Ezen a bizonyos eseményen ő az előkelőségi lista középmezőnyében sincs nagyon benne.

Valószínűleg ezért duzzog a szobájában, most, amikor mindjárt kezdetét veszi az estély. Érzem az ajtó alatt kiszivárgó szivarfüstöt.

– Akarod, hogy bemenjek veled? – kérdezi Vinny.

– Nem. Visszamehetsz.

Mindenkire szükség lesz a konyhában. Nem akarom, hogy Vinny bajba keveredjen, vagy valaki a keresésére induljon. Ráadásul már kétszer is üzleteltem Dukulyval, szóval, nem hiszem, hogy gond lesz.

Vinny otthagy engem a szobaszervizkocsival.

Bekopogok az ajtón. Háromszor, ahogy megbeszéltük.

Dukuly testőre résnyire nyitja. A fickó nagydarab, morózus alkat, elegáns öltönyt visel. Beenged a lakosztályba, ami két hálószobából és egy közöttük elhelyezkedő nappaliból áll. Gyors motozást követően, hogy megbizonyosodjon arról, nincs nálam fegyver, felmordul:

– Ülj le!

Leülök a szövetkanapéra, amíg az ogre helyet foglal velem szemben, egy fotelben. Egy másik testőr a falnak dől, kezét összefonva a mellkasa előtt. Ez a fickó egy kicsit vékonyabb, mint a kollégája, hosszú haját copfba fogta a tarkójánál. Szívem szerint megmondanám neki, hogy a lófarok már kiment a divatból az utolsó Steven Seagal-filmmel. Mielőtt még ezt megtehetném, Dukuly heves szivarpöfögtetés közepette kilép a szobájából.

Már a szmokingját viseli, ami eléggé feszül a hasa körül. Ő is egy olyan férfi, aki gyakorlatilag terhesnek néz ki, mert az összes hája a hasán összpontosul, miközben a karja és a lába cingár. Rövidre nyírt szakállában ősz foltok láthatók, sűrű szemöldöke akár két nehéz kis polc a szeme fölött.

– Dante – üdvözöl.

– Edwin. – Biccentek egyet.

– Szivart? – Felém nyújt egy minőségi, vaskos és illatos kubai szivart.

– Köszönöm. – Felállok, hogy elvegyem tőle.

– Gyere az ablakhoz! – utasít. – Panasz érkezett a recepciótól. Állítólag egyik szobában sem szabad dohányozni. Hát hova jut ez az ország?

Copfos felé biccent, aki gyorsan kireteszeli, majd erőszakkal feltolja az ablakot. Nem könnyű ezt megtenni, mivel a használaton kívüli, régi ablaktábla gyakorlatilag beragadt. Nincs szúnyogháló, csak a háromemeletnyi mélység a lenti ponyvatetőig.

Limuzinok és luxuskocsik húzódnak le a padkához, hogy a partira érkezők kiszállhassanak. A nők drágakőszínekben pompáznak, míg a férfiak sötét színeket, feketét, szürkét és tengerészkéket viselnek.

Ezen túl bringásokat látok, akik a tóparton tekernek, a ragyogó kék vizet pedig fehér vitorlák törik meg.

– Szép a kilátás – mondom Dukulynak, miközben tüzet ad.

– A tó? – Fújtat egyet. – Megszálltam én már a Burdzs al-Arab{4} királyi lakosztályában is! Ez semmi ahhoz képest.

Megszívom a szivart, hogy elrejtsem a mosolyomat. Nem lep meg, hogy keserű a szoba miatt.

Edwin Dukuly Libéria földművelésügyért, bányászatért és energiaügyért felelős minisztere. Ám a Vacheron karórájára és a vastag szivarjaira a véres gyémántokból telik. Akár egy mai Marco Polo, Dukuly mindenhova gyémántokkal teli erszénykéket visz magával, hogy azzal fizessen a helyi luxuscikkekért, amikre épp vágyik.

Én is ilyesmit hoztam neki. Ott van a tizenöt centinyi jég alatt, a tengeri herkentyűs ládában.

– Mehetünk? – A társalgó felé int.

A párkányon elnyomom a szivaromat, és követem oda.

Mulatságosan festünk így: négy nagydarab férfi szorong a rózsaszín-fehér csíkos fotelekben.

A dohányzóasztalra helyezem a ládát, és felnyitom a tetejét. Kiemelem a betétet, amin a jég és az álcának használt rák van. Feltárulnak alatta a fegyverek.

Mindent elhoztam, amit kért: három Kalasnyikovot, négy Glockot, egy Rugert és egy RPG–7 kézi páncélelhárító gránátvetőt, amit általában tankok kilövésére használnak. Kurvára ötletem sincs, mik a tervei ezzel, de úgy sejtem, látta egyszer egy filmben, és menőnek gondolta.

Van itt még egykilónyi alaposan becsomagolt kokain is. Finom por, kolumbiai cucc. Dukuly szeme felcsillan, amikor meglátja. Elővesz egy apró ezüstkést a szmokingja szivarzsebéből, és felvágja a csomagolást. A pengére vesz egy kis adag port, majd az orrához nyomja, és erősen beszippantja. Aztán a maradékot a nyelvére és az ínyére dörzsöli.

– Áh! – sóhajt fel, és lerakja a kést az asztalra. – Rád mindig számíthatok, Dante.

Aztán az embereinek azt mondja:

– Ezeket tegyétek el egy olyan helyre, ahol a szobalányok nem találják meg!

Megköszörülöm a torkomat, hogy emlékeztessem arra a kis csekélységre, hogy fizetség.

Elővesz egy bársonyerszényt a szivarzsebéből, és átnyújtja nekem.

A tenyeremre borítom a gyémántokat.

Van a zsebemben egy ékszerésznagyító, de nem kell használnom, hogy tudjam, Dukuly hülyének néz. Ezek a kövek fátyolosak és kicsik. A méret és a minőség a felénél is kevesebb annak az értéknek, amiben megállapodtunk.

– Ez meg mi? – kérdezem.

– Micsoda? – Dukuly úgy tesz, mintha nem értené. Nem túl jó színész.

– Ezek szarok – közlöm.

Dukuly arca kipirul. A szemöldökét olyan erősen lehúzza, hogy szinte nem is látom a szeme csillogását.

– Vigyázz, mit beszélsz, Dante!

– Igazad van. – Előrehajolok. – Hadd fogalmazzak a lehető legudvariasabban. Fizesd ki, amivel tartozol, te kibaszott semmirekellő!

A nagydarab testőr felkapja az egyik Glockot, és egyenesen az arcomra szegezi, de nem is foglalkozom vele.

Dukulynak azt mondom:

– Most komolyan? Le fogsz lövetni a Drake Hotel kellős közepén?

Dukuly felnevet.

– Diplomáciai mentességem van, barátom. Akár a rendőrség bejárata előtti lépcsőn is lelőhetnélek.

– De az Öltönyösök előtt nincs mentességed. Apám a chicagói maffia vezére, vagy elfelejtetted?

– Ó, igen, Enzo Gallo. – Dukuly bólint, és lassan mosolyra húzódik a szája. – Egy nagyon befolyásos ember. Vagy legalábbis az volt… Úgy hallottam, már nem olyan tökös, amióta a felesége meghalt. Az a te anyád volt, vagy egy másik szajhának nemzett téged?

Anyám már öt éve nincs köztünk, de a nap minden órájában gondolok rá.

Düh árad szét a testemben.

Egyetlen mozdulattal felkapom a kis ezüstkést az asztalról, és Dukuly nyakába csapom, de olyan erősen, hogy a pengével együtt a markolat fele is eltűnik.

Dukuly a sebre tapasztja a kezét, a szeme kidülled, és némán tátog, akár egy partra vetett hal.

Hallom a pisztoly kattogását, amikor a nagydarab testőr megpróbál hátba lőni, de a Glock ártalmatlan. Nem vagyok olyan hülye, hogy megtöltött fegyvereket hozzak eladni.

Abban viszont biztos vagyok, hogy a zakójuk alatt lévő fegyverekben bőven akadnak töltények.

Megfordítom Dukulyt, és a testét használom pajzsként. Be kell rogyasztanom a térdemet, mert ő nem olyan magas, mint én.

És igen, Copfos már elő is kapta a pisztolyát. Hatszor lő gyors egymásutánban, kilyuggatva a főnöke mellkasát és a hordóhasát. Tudja, hogy Dukuly már halott, csak a bosszú hajtja.

Nos, engem is.

Ezek a faszfejek lopni akartak tőlem. Sértegették a családomat.

Ahogy a vezér felelős a katonái cselekedeteiért, úgy a katonák is megfizetnek a főnökük szavaiért. Le fogom tépni a fejüket a kibaszott nyakukról!

Csakhogy nem tetszenek a jelen kilátásaim. Ketten vannak egy ellen, és csak nekem nincs fegyverem.

Ezért az ablak felé rohanok, és pajzsként vonszolom magammal Dukuly élettelen testét. Kivetem magam az ablaknyíláson, miközben oldalra fordítom a vállamat, hogy kiférjek. Szűk a hely, épphogy kivisz a lendületem ereje.

Háromemeletnyit zuhanok, miközben a szemem előtt cserél helyet az égbolt és a járda. Aztán belecsapódom a napellenző ponyvába.

A vászonkeretet nem úgy tervezték, hogy kibírjon egy rázuhanó, százkilós tömeget. Az anyag elszakad, a merevítőrudak eltörnek, engem pedig bábként terít be a roncs.

Durván érek földet, olyannyira, hogy a szusz is kiszorul belőlem. De sokkal kisebb a becsapódás, mint amit megérdemlek.

{1} Ejtsd: édzsa; ghánai akan twi nyelven jelentése: ’apa’.

{2} Ghánai színes szövet.

{3} Kedvesem. (fr.)

{4} A Burdzs al-Arab (’arabok tornya’) egy ötcsillagos luxusszálloda Dubajban.