„Hát lehet úgy élni, hogy az ember nem ismeri Irvin D. Yalom könyveit? – teszi fel magának az ember a kérdést. Ritkán fordul elő, hogy egy pszichoterápiáról szóló könyv úgy olvastatja magát, mint egy regény.”

Geneviève Delaisi de Parseval,
Libération

„Izgalmas… rafináltan intellektuális meseszövés, valóságos krimi.”

Los Angeles Times Book Review

„Pontos tényeken alapuló, fantáziadús és okos regény.”

Boston Globe

„Na, ezt 16 éves kortól kezdve úgy 3-4 évenként újra kellene olvasni. Nekem Nietzsche eddig kimaradt, de ennek hatására most biztos, hogy fogok olvasni tőle. A regény központi témája életkortól függetlenül mindenkinek szól: vedd a kezedbe életed irányítását, ne engedd át azt a körülményeknek, a társadalom, a család vagy a szakma elvárásainak. Nietzsche szavaival: Légy azzá, aki vagy!”

moly.hu

„Erős és hiteles. Váratlan fordulata elvarázsol.”

Washington Post Book World

„Irvin Yalom ebben a csodálatos regényben felülmúlja minden várakozásunkat: nagyszerű író és az emberi lélek káprázatos ismerője.”

Rollo May

„A nagy gondolkodó eszméinek legjobb regényes feldolgozása Jean-Paul Sartre Freud-könyve óta.”

Chicago Tribune

A szerzőtől a Park Könyvkiadónál megjelent:

A csoportpszichoterápia elmélete és gyakorlata

A magyar macska átka

A Schopenhauer-terápia

A Spinoza-probléma

A terápia ajándéka

Egzisztenciális pszichoterápia

Halálról és életről (Marilyn Yalommal közösen)

Minden nappal közelebb (Ginny Elkinnel közösen)

Minden mulandó

Szemben a nappal

Szerelemhóhér és más pszichoterápiás történetek

Szólok a rendőrnek (Robert L. Brenttel közösen)

Terápiás hazugságok

Úton önmagamhoz

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Irvin D. Yalom: When Nietzsche Wept. A Novel of Obsession

Harper Perennial, New York, 2006

Fordította Varga Benjámin

A Shakespeare Macbethjéből vett részletet Szász Károly, Nietzsche A vidám tudomány és Emberi, nagyon is emberi című művének részleteit Romhányi Török Gábor, illetve Horváth Géza fordításában idézzük.

A borítón szereplő képek:

www.alfredcheneyjohnston.com

Ötödik kiadás

Copyright 2005 by Irvin D. Yalom

First published by HarperCollins.

Hungarian translation © 2012, 2019 Varga Benjámin

Magyar kiadás © 2012–2024 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Gerhes Gábor

Némely ember önmaga láncait sem tudja meglazítani,
mégis barátja megváltójává lesz.

Kell, hogy te magad égesd el tenmagad tulajdon lángodban: hogyan akarsz újjászületni, ha nem lettél előbb hamuvá?

Imígyen szólott Zarathustra

1

Josef Breuer álmodozását a San Salvatore harangja szakította félbe. A doktor előhalászta mellényzsebéből súlyos aranyóráját: kilenc órát mutatott. Fölvette – megint – a kicsiny, ezüstkeretű levelezőlapot, ami előző nap érkezett, postán.

1882. október 21.

Drága doktor úr!

Föltétlenül beszélnem kell Önnel egy igen sürgős ügyben. A német filozófia jövendője forog kockán! Legyen holnap reggel kilenckor a Café Sorrentóban.

Lou Salomé

Micsoda arcátlanság! Évek óta nem történt vele hasonló. Először is, nem ismer semmiféle Lou Salomét. Aztán a borítékon nincs címzés, még csak nem is tudathatja vele, hogy a reggel kilenc mennyire nem megfelelő időpont az ilyesmihez, hogy Breuerné asszony utál egyedül reggelizni, és hogy a doktor úr pihen, nem érdeklik őt semmiféle „sürgős ügyek” – sőt, ami azt illeti, éppen azért jött Velencébe, hogy megszökjön a „sürgős ügyek” elől.

De azért ott volt persze kilenckor a Café Sorrentóban, komoran vizslatva maga körül az arcokat, várva, honnét kerül elő a szörnyűséges Lou Salomé.

– Parancsol még kávét, uram?

Bólintással felelt a pincérfiú – 13-14 éves legényke, olajtól csillogó, fekete haja gondosan hátranyalva – kérdésére. Mióta is álmodozhat már itt? Megint az órájára nézett. Újabb tíz percet pazarolt el az életéből. És mire? Mint rendesen, Berthánál jártak a gondolatai, a gyönyörű Berthánál, aki az elmúlt két évben a páciense volt. Fülében csengtek a lány incselkedő szavai: „Doktor úr, miért fél maga tőlem ennyire?!” Meg amit akkor mondott, amikor Breuer közölte vele, hogy nem lehet többé az orvosa. „Várni fogok magára, Josef. Nekem nem lesz már más férfi az életemben.”

Váratlanul megdühödött: „Az ég szerelmére, legyen elég ebből! Nem gondolkodni. Nyisd ki a szemed, nézz körül, engedd be a világot!”

Fölemelte a kávéscsészét, áhítattal szippantott a gazdag kávéaromából s vele az októberi Velence hidegülő leheletéből. Megfordult, körbenézett. A Café Sorrento asztalainál reggelijüket fogyasztották az urak és hölgyek – turisták, persze, és többnyire idősebbek. Az egyik kezükben újság, a másikban kávé. Az asztalok birodalmán túl acélkék galambfelhő örvénylett, kavargott. A Canal Grande nyugodt vize szépen visszatükrözte a két parton álló palotasort, nem zavarta más, csak egy éppen kikötni készülő gondola hullámverése. A többi hajó még álmát aludta a csavart mintás oszlopoknál, melyek csálén álltak, mint valami szórakozott óriás találomra elhajított lándzsái.

– Bizony, erről van szó. Nézd csak meg magad, te bolond! – közölte a doktor saját magával. – A világ minden tájáról sereglenek ide a népek, hogy Velencét láthassák, mert nem akarnak meghalni, míg meg nem mártóztak a szépségében.

Vajon mi mindenről maradt már le az életben, töprengett, csak mert oda se nézett? Vagy nézett, de nem látott? Tegnap magányos sétát tett Murano szigetén, s egy óra múlva azon kapta magát, hogy nem látott semmit, nem emlékszik semmire. Egyetlen kép sem jutott el a retinájától a szürkeállományáig. Minden gondolatát Bertha kötötte le: csábos mosolya, imádatot sugárzó szeme, készséges testének melege, izgatott, kapkodó lélegzetvétele, valahányszor vizsgálta, masszírozta. Az ilyen képeknek erejük van – saját külön életük, s ha nem volt résen, megrohanták az elméjét, elbitorolták a képzeletét. „Ez lesz a végzetem? – kérdezte magától. – Színpad leszek csupán, ahol Bertha emléke játssza majd véget érni nem akaró drámáját?”

Valaki fölemelkedett a szomszéd asztaltól. A téglán megcsikorduló fém metsző hangja felriasztotta, körbenézett hát megint Lou Salomé után.

És már ott is volt, éppen most lépett be a kávéházba a Riva del Carbon felől. Csakis ő lehet az: csinos, magas, karcsú nő bundában, határozott léptekkel törtet felé a sűrű asztallabirintuson át. Ahogy közelebb ért, az is kiderült, hogy igen fiatal, talán még Berthánál is fiatalabb, akár iskolás lány is lehetne. Na de ez a parancsoló megjelenés! Nem mindennapi látvány. Alighanem sokra viszi még.

Lou Salomé habozás nélkül folytatta útját a doktor asztala felé. Honnét tudhatta olyan biztosan, hogy ő az? A doktor bal kezével gyorsan átfésülte rövid, vöröslő szakállát, ha véletlenül beleragadtak volna a reggelire fogyasztott zsömle morzsái. Jobb kezével ugyancsak sietve lejjebb igazgatta fekete zakóját, ráncot ne vessen a nyaka körül. Amikor a nő már csak pár lépésre volt, hirtelen megtorpant, és egy hosszú másodpercre mélyen, kutatóan a rá váró férfi szemébe nézett.

Breuer doktor elméjében elnémult a zsivaj. Most aztán nem volt szüksége rá, hogy koncentráljon. A retina és a szürkeállomány hibátlanul együttműködött, Lou Salomé képe akadálytalanul áradt egészen az agyáig. Nem közönségesen gyönyörű nő volt: erőteljes homlok, lendületes, szoborszépségű áll, ragyogó kék szem, vastag, érzéki ajak. Lustán fésült, ezüstszőke hajkoronáját hátul laza kontyba fogta – fülét és kecses, hosszú nyakát imigyen a világ elé tárva. A doktornak külön örömére szolgált, hogy egyes rakoncátlan fürtök, kikerülve a konty zsarnoksága alól, a szélrózsa minden irányába röpködtek szerte.

Három lépés, és a nő már ott is volt az asztalánál.

– Breuer doktor, ugye? Lou Salomé vagyok. Szabad? – intett a szék felé.

Olyan sebesen foglalt helyet, hogy a doktornak még üdvözölni se maradt ideje, föl se kelhetett, meg se hajolt, kezet se csókolt, a széket se húzta ki előtte.

– Pincér! Pincér! – csettintett frissen a doktor. – Kávét a hölgynek! Talán tejeskávét? – küldött egy pillantást Salomé kisasszony felé. Az bólintott, és a harapós reggeli idő dacára levetette a bundáját.

– Igen, tejeskávét kérnék.

Breuer doktor és a vendége egy percre csöndbe merültek, aztán Lou Salomé – egyenest a doktor szemébe nézve – a következőket mondta:

– Az egyik barátom kétségbeejtő helyzetbe került. Attól tartok, a közeli jövőben öngyilkos lesz. Ami nekem magamnak is szörnyű veszteség lenne, amellett személyes tragédia, mert hiszen részben felelős volnék érte. Én még elviselném, túlélném valahogy, hanem – hajolt közelebb a doktorhoz, s a hangját halkabbra fogta – a veszteség távolról sem csak az enyém volna: ennek az embernek a halála súlyos hatással lehetne önre is, az egész európai kultúrára, egyszóval mindannyiunkra. Kérem, higgyen nekem.

Breuer doktornak már a száján volt valami efféle: „Kisasszony, ez nyilván túlzás”, de egyszerűen nem tudta kimondani. Ha ilyesmit bárki más ifjú hölgy szájából hall, kamaszos túlzásnak tekintette volna, de ez itt nem úgy hangzott. Komolyan kellett venni. Olyan őszinteség, olyan meggyőződés áradt belőle, nem lehetett neki ellenállni.

– Kiről is van szó? Ki ez a maga barátja, netán ismerem?

– Még nem, de idővel mindenki ismerni fogja, a neve Friedrich Nietzsche. Talán ez a levél itt, amit Richard Wagner írt Nietzsche professzornak, kellő bemutatásul szolgálhat. – Elővett egy levelet a táskájából, széthajtogatta, és átadta a doktornak. – Először is szeretném, ha tudná, hogy Nietzsche professzornak fogalma sincs sem arról, hogy itt vagyok, sem arról, hogy ez a levél nálam van.

Salomé kisasszony e legutóbbi mondata hallatán a doktor meghökkent. Vajon jó ötlet elolvasnia egy ilyen levelet? Ennek a Nietzsche professzornak fogalma sincs arról, hogy a lány megmutatja neki, sőt azt se tudja, hogy nála van. Egyáltalán, hogyan jutott hozzá? Kölcsönvette? Ellopta?

Breuer doktor büszke volt néhány erényére: diszkréciójára és nagyvonalúságára például. Diagnosztikai tehetségéről legendák keringtek Bécsben, jeles tudósoknak, művészeknek, filozófusoknak volt a magánorvosa, Brahmsnak, Brückének, Brentanónak. Negyvenéves korában már ismerték egész Európában, köztiszteletben álló nyugat-európai urak utaztak hozzá messzi helyekről, konzultálni. De bármi másnál inkább volt büszke a becsületességére – arra, hogy életében nem tett semmi becstelent. Már ha eltekintünk attól, hogy bűnös gondolatokat táplált Bertha irányában, olyan gondolatokat, melyek jog szerint egyedül a feleségét, Mathildét illették volna.

Habozott tehát átvenni Lou Salomé kinyújtott kezéből a levelet. De nem sokáig. Újabb pillantást vetett a lány kristálykék szemébe, és máris érte nyúlt. A dátum 1882. január 10-e volt, a megszólítás: „Friedrich barátom”. Számos mondata bekarikázva.

Már eddig is páratlan életművel ajándékozta meg a világot. Az az abszolút magabiztosság, ami a könyvéből árad, a legmélyebb eredetiség ismérve. Hogyan másképpen láthattuk volna a feleségemmel valóra válni életünk leghőbb vágyát, hogy egy napon elérkezzék hozzánk a külvilágból valami, ami végre mindenestül birtokba veszi szívünket-lelkünket! Mindketten kétszer is végigolvastuk a könyvét – egyszer napközben, aztán este felolvastuk egymásnak. Valóságos harc folyt az egyetlen példányért, és jaj, de sajnáltuk, hogy a beígért második még nem jött meg.

De hogy maga beteg legyen! Talán elbátortalanodott? Ha igen, boldogan megtennék bármit, hogy elűzzem homlokáról a felhőket! De hogyan is kezdhetnék hozzá? Nem tehetek mást, mint csak bőséggel elárasztom szakavatatlan dicsérő szavaimmal.

Fogadja ezeket, legalább, baráti lélekkel, ha nem olyanok is, mint lenniük kellene.

Szívbéli üdvözletét küldi tisztelője,

Richard Wagner

Richard Wagner! Minden bécsi sliffje ellenére, s hogy bejáratos volt kora nagyjaihoz, Breuer doktort elkápráztatta a dolog. Egy levél, ráadásul ilyen levél a mester tulajdon kezéből! Azért csakhamar összeszedte magát.

– Ez mind nagyon érdekes, kedves kisasszony, de most ha volna szíves közölni, miben is lehetnék a segítségére?

Lou Salomé megint csak közelebb hajolt, s kesztyűs kezét finoman a doktor kezére fektette.

– Nietzsche beteg, nagyon beteg. Szüksége van a maga segítségére.

– És mégis miféle természetű a baja? Mik a tünetek? – Breuer doktor, akit némiképp megzavart a lány kezének érintése, most végre örömmel evezett ismerősebb vizekre.

– Fejfájások. Ez az első: gyötrelmes fejfájások. Aztán: tartós hányingerrel küszködik. Vakság fenyegeti – a látása fokról fokra romlik. Gyomorpanaszai vannak, olykor napokig nem tud enni. Álmatlanság gyötri – nincs más szer, ami elaltatná, így aztán veszedelmes adagokban nyeli a morfiumot. Ja, és szédül: előfordul, hogy a szárazföldön is tengeribetegség kínozza, napokon át.

A tünetek hosszú listája Breuer doktor számára se újdonságot nem jelentett, se különösebb vonzerőt – rendszerint huszonöt-harminc páciens fordult meg nála naponta, s ami azt illeti, Velencébe is éppenséggel azért jött, hogy kicsit kilépjen ebből a körforgásból. Ez a Lou Salomé azonban olyan átható jelenség volt, hogy úgy érezte, muszáj figyelnie.

– A válasz a kérdésére, kedves kisasszony, igen, természetesen, megvizsgálom a barátját. Ez magától értetődik, végtére is orvos volnék. Hanem arra kérem, feleljen egy kérdésemre. Maga és a barátja miért nem egyenes úton közelítettek meg? Miért nem ír egyszerűen a bécsi rendelőmbe, és kér időpontot? – Breuer doktor a pincér után kutatott a szemével, hogy hozza már a számlát, és közben átfutott a fején, milyen elégedett lesz Mathilde, ha ő ilyen hamar hazatér a szállodába.

Hanem ezt a határozott leányt nem lehetett egykönnyen lerázni.

– Doktor úr, pár percre hadd tartsam még fel. Egyszerűen ki sem tudom fejezni, milyen súlyos Nietzsche úr állapota, milyen mélységesen reménytelen helyzetben van.

– Azt én nem kétlem, de hadd kérdezzem újfent, Salomé kisasszony: Nietzsche úr mégis miért nem a bécsi rendelőmben keres fel? Vagy miért nem veszi igénybe egy olasz orvos szolgálatait? Hol lakik egyáltalán? Adjak ajánlást valamelyik ottani orvoshoz? Miért esett éppen rám a választás? S ha már itt tartunk: honnét tudta egyáltalán, kisasszony, hogy Velencében vagyok? Hogy rajongok az operáért és csodálom Wagnert?

Lou Salomé rendületlen nyugalommal ült ott. Mikor záporozni kezdtek felé a doktor kérdései, elhúzta a száját, s hogy a sortűz nem ritkult, egyre kacérabban mosolygott.

– Kisasszony, kegyed úgy mosolyog, mint akinek titka van. Föltételezem, azon ifjú hölgyek közé tartozik, akik élvezik a rejtelmeket.

– Annyi mindent kérdez, doktor úr. Milyen érdekes, alig pár perce beszélgetünk, és máris mennyi zavarba ejtő kérdés merült fel köztünk! Ez határozottan jót ígér jövendő társalgásainkra nézve. Hadd mondjak magának a páciensünkről még valamit.

A „páciensünkről”! A doktor ismét csak csodálattal adózott a lány pimaszságának. Lou Salomé folytatta:

– Nietzsche kimerítette Németország, Svájc és Itália minden érdemleges orvosi lehetőségét. Nincs az a doktor, aki képes lenne megérteni a betegségét, enyhíteni a tüneteit. Az elmúlt huszonnégy hónapban, azt mondta nekem, Európa huszonnégy legjobb orvosát kereste föl. Feladta az otthonát, odahagyta a barátait, visszavonult az egyetemi katedráról. Valóságos vándoréletet él, hogy elviselhető klímára találjon, s egy vagy két napi enyhületet leljen a fájdalmaira.

A lány szünetet tartott. Ajkához emelte a csészét, de a szemét nem vette le a doktorról.

– Kisasszony, az én gyakorlatomban nem szokatlanok a furcsa, sőt elképesztő állapotban lévő páciensek. De hadd legyek őszinte kegyeddel: csodát nem tudok tenni. Egy ilyen helyzetben – fenyegető vakság, fejfájás, szédülés, gyomorbántalmak, gyöngeség, álmatlanság –, miután kiváló orvosok vizsgálták, eredménytelenül, aligha tehetek többet azon kívül, hogy feliratkozom huszonötödiknek az e hónapokban végiglátogatott kiváló orvosok sorába.

Hátradőlt a székében, szivart vett elő, és rágyújtott. Könnyű kék füstfelhőt fújt, megvárta, míg eloszlik a levegőben, csak aztán folytatta:

– Mindazonáltal hadd újítsam meg az ajánlatomat: megvizsgálom Nietzsche professzor urat a rendelőmben. De nagyon is lehetséges, hogy az olyan tetten érhetetlen betegség oka és gyógymódja, mint amilyennek az övé is látszik, kívül esik az 1882-es esztendő orvostudományának határain. Meglehet, a barátja egy generációval hamarább született a kelleténél.

– Hamarább született! – visszhangozta a lány, és nevetett. – Lényegre tapintott, doktor úr. Hányszor hallottam Nietzschétől magától ugyanezt! Ezek után az én szememben kétség se férhet hozzá, hogy éppen maga a neki való orvos.

Noha menni készült, és lelki szemei előtt újra meg újra feltűnt az induláshoz öltözött Mathilde képe, amint türelmetlenül rója szállodai szobájuk padlatát, Breuer doktort érdekelni kezdte a dolog.

– Hogy érti ezt?

– Nietzsche gyakran mondja, hogy ő „posztumusz filozófus” – olyan, akihez a világ még nem érett meg. A most készülő könyve éppenséggel ezzel a témával nyit – egy prófétáról, Zarathustráról szól, akit majd szétvet a bölcsesség, és aki elhatározza, hogy elterjeszti a világosságot népe közt. De azok nem értek meg rá, s a próféta, felismerve, hogy túl korán jött el, visszavonul magányába.

– Kisasszony, a szavai rendkívül kíváncsivá tesznek – szenvedélyem a filozófia. De ma sajnos igen korlátozott az időm, és még most sem kaptam egyenes választ arra a kérdésemre, miért is nem keres fel a maga barátja engem Bécsben?

– Doktor úr – nézett Lou Salomé megint egyenest Breuer doktor szemébe –, nézze el nekem, hogy ilyen csapongó vagyok, netán szükségtelen kitérőket teszek! Mindig is szívesen sütkéreztem nagy elmék fényében – talán mert a magam fejlődéséhez kellenek modellek, talán csak mert élvezem a jelenlétüket. De nagyon is átérzem, micsoda kiváltság olyan férfiúval eszmét cserélni, aki gondolatai mélységében és kaliberében csak a legkiválóbbakhoz fogható.

Breuer doktor érezte, hogy elpirul. Nem állta tovább a lány pillantását, s a folytatás alatt inkább másfelé nézett.

– Egyszóval csupán azt akartam mondani: talán azért voltam olyan vétkesen csapongó, hogy meghosszabbíthassam kissé az együttlétünket.

– Parancsol még kávét, kisasszony? – a doktor odaintette a pincért. – És ezekből a mókás zsömlékből is, ha szabad. Feltűnt-e már magának, mennyire mások a német és az olasz konyha süteményei? Hadd ismertessem meg az elméletemmel, miszerint a kenyérforma és a nemzetkarakter közt összefüggések lelhetők fel.

Breuer doktor tehát nem sietett már vissza Mathildéhoz… S ahogy kényelmesen reggelizgettek Lou Saloméval, eltöprengett a helyzet iróniáján. Hát nem különös, hogy egy gyönyörű nő ütötte sebeket gyógyítandó jött Velencébe, s most egy még annál is szebb nővel üldögél itt, tête-à-tête. Föltűnt neki az is, hogy hónapok óta először végre nem a Bertha iránti szenvedélyén jár a feje.

Talán, gondolta, van még számára remény, azok után is. Talán ennek a nőnek a segítségével ki tudná szorítani a lelkéből Berthát? Lehetséges volna, hogy fölfedezte a helyettesítő gyógyszerezés pszichológiai megfelelőjét? Egy enyhe gyógyszer, mint mondjuk a valeriána, helyettesítheti a sokkal gorombább morfint. Hasonlóképpen Lou Salomé Berthát – boldogságos fejlemény volna! Végtére is ez a lány sokkal okosabb, sokkal józanabb is. Bertha – hogy is kéne ezt mondani? – „preszexuális” állapotban ragadt, meg nem valósult asszony, egy nő testében esetlenül mozgó gyermek.

Azt is tudta persze, hogy éppen ez a szexualitást megelőző ártatlanság vonzotta Berthában. De mindkét nő izgalomba hozta: már ha csak rájuk gondolt is, bizsergés támadt az ágyéka körül. És mindkét nő meg is riasztotta: mindkettő veszedelmes volt
a maga módján. Ez a Lou a személyisége erejével riasztotta meg – hogy mi mindent tehetne ővele. Bertha az engedékenységével riasztotta meg – attól félt, mi mindent tehetne vele ő. Reszketett a gondolatra, milyen kockázatot vállalt Berthával – milyen közel járt ahhoz, hogy az orvosi etika legalapvetőbb szabályait felrúgja, hogy romlást hozzon magára, a családjára, az egész életére.

Ezenközben oly mélyre merült a beszélgetésben, elszédülve ifjú reggelizőtársától, hogy végül nem is ő tért vissza Lou barátja betegségére, hanem a lány – éspedig akkor, amikor Breuer doktor az orvosi csodákat hozta szóba.

– Huszonegy éves vagyok, doktor úr, már nem hiszek a csodákban. Tisztában vagyok vele, hogy huszonnégy ragyogó orvos kudarca valóban csak azt jelentheti: elértük a kortárs orvostudomány határait. Tévedés ne essék, nem képzelem, hogy ön képes lenne gyógyírt találni Nietzsche úr állapotára. Nem ezért kerestem a segítségét.

Breuer doktor letette kávéscsészéjét, majd megtörölte szalvétájával a bajuszát-szakállát.

– Megbocsásson, kisasszony, de most már igazán nem értek semmit. Azzal kezdte, ugyebár, hogy a segítségemet kéri, mert
a barátja nagyon beteg, nemde?

– Nem, doktor úr, én azt mondtam, hogy a barátom kétségbe van esve, és az a veszély fenyeget, hogy eldobja magától az életet. Nietzsche professzor úr kétségbeesése az, amire gyógyulást keresek önnél, nem a testi betegsége.

– De kisasszony, ha a barátja kétségbe van esve az állapota miatt, s én nem találok orvosi segítséget a számára, mit tehetnénk még? Nem tudom a „beteg kedélyt megorvosolni”.

Lou Salomé biccentéssel nyugtázta, miszerint felismerte Macbeth orvosának szavait, mire a doktor folytatta:

– Salomé kisasszony, a beteg kedélyre nincsen orvosság, a léleknek nincsen doktora. Igen keveset tehetek azon kívül, hogy figyelmébe ajánlom Ausztria vagy Olaszország kitűnő gyógyfürdőhelyeinek valamelyikét. Vagy hogy beszélgessen el egy pappal avagy más egyházi személlyel, rokonával, jó barátjával.

– Doktor úr, én biztos vagyok benne, hogy maga ennél igenis többet tehet. Bevallom, van egy kémem, a fivérem, Jenia személyében – orvostanhallgatóként látogatta az önök klinikáját az év elején, Bécsben.

Jenia Salomé! Breuer doktor igyekezett felidézni az arcot. Olyan sok a hallgató…

– Tőle tudom, hogy szereti Wagnert, hogy ezen a héten a velencei Amalfi Hotelben időzik, és hogy miről ismerhetem fel. De ami ennél is fontosabb, tőle tudom azt, hogy ön bizony a kétségbeesés orvosa is. Tavaly nyáron a bátyám részt vett azon az informális konferencián, ahol ön beszámolt egy bizonyos „Anna O.” nevű ifjú hölgy kezeléséről – az illető kétségbeejtő helyzetben volt, és ön valamiféle új módszerrel, „beszélgetős kúrával” kezelte, s hogy ez a racionális alapú eljárás az összekuszálódott mentális asszociációkat igyekszik kibogozni. Jenia állítja, ön az egyetlen orvos Európában, aki igazi lelki kezelést képes nyújtani.

Anna O.! Breuer doktor összerezzent e név hallatán, s minthogy épp ajkához készült vinni a csészét, kilöttyintette a kávéját. Megtörölte kezét a szalvétával, titkon remélve, hogy Salomé kisasszony mit sem vett észre az incidensből. Anna O., Anna O.! Hát ez hihetetlen! Akárhová fordul, mindenütt Anna O.-ba botlik – ez volt ugyanis Bertha Pappenheim titkos kódneve nála. Breuer doktor (az aggályosságig diszkrét lévén) sosem használta páciensei igazi nevét, amikor esetüket megvitatta a medikusokkal. Álneveket gyártott, éspedig úgy, hogy a beteg kezdőbetűit eggyel vissza mozgatta az ábécében, így lett a Bertha Pappenheimet jelképező B. P.-ből A. O., azaz Anna O.

– Jenia el volt ragadtatva öntől, doktor úr. Amikor mesélt nekem, hogy milyen volt az előadása a konferencián, és hogy miképpen kezelte Anna O.-t, azt mondta, nagy áldás, hogy ott sütkérezhetett egy géniusz fényében. Az én Jeniámat pedig nem könnyű elkápráztatni. Soha még csak hasonlót se hallottam tőle. Akkor döntöttem el, hogy nekem egyszer még okvetlenül találkoznom kell önnel, meg kell ismernem, és ha lehetséges, tanulnom öntől. De az az „egyszer még” hirtelen sürgőssé lett most, hogy Nietzsche úr állapota az elmúlt két hónapban annyit romlott.

Breuer doktor lopva körültekintett. A vendégek többnyire már befejezték a reggelit, és távoztak, ő meg itt ül, Berthától biztos távolságban, s egy rendkívüli ifjú hölggyel társalog, akit mégis Bertha hozott az életébe. Végigfutott a hideg a hátán. Hát Bertha elől nem lehet elmenekülni?

– Kisasszony – megköszörülte a torkát, hogy képes legyen folytatni –, az az eset, amiről a bátyja mesélt magának, egyetlen eset, nem több, és egy erősen kísérleti stádiumban lévő módszert alkalmaztam benne. Semmi okom azt hinni, hogy ez a sajátos eljárás biztosan segítene a maga barátján. Sőt, inkább minden okom megvan az ellenkezőjét gondolni, hogy tudniillik nem segíthet.

– Na de miért nem, doktor úr?

– Tartok tőle, hogy ehhez most tényleg kevés az időnk. Legyen elég annyi, hogy Anna O. és a maga barátja nagyon más bajtól szenved. Annát hisztéria kínozta, illetve különféle bénulási tünetek, ahogy a bátyja nyilván elmesélte magának. A kezelés során egyenként vettük célba a tüneteket, és szüntettük meg őket úgy, hogy a páciensnek hipnózis révén segítettem felidézni azt a már elfelejtett lelki traumát, amiből a baj eredt. Amint felfedtük az igazi okot, megszabadult a tünetektől.

– És ha tünetnek tekintjük a kétségbeesést, doktor úr? Nem lehetne ugyanezzel az eljárással megközelíteni?

– A kétségbeesés nem orvosi tünet, kisasszony. Túl általános, pontatlan fogalom. Anna O. minden egyes tünetében érintett volt a testének egy-egy jól körülhatárolható területe. Minden tünetét az okozta, hogy valamelyik idegpályán agyi ingerületátviteli probléma keletkezett. Amit eddig közölt velem a barátja állapotáról, mindenestül mentális problémának tűnik. Az ilyenre jelenleg nincsen terápiás módszer.

Lou Salomé most első ízben látszott elbizonytalanodni.

– Na de, doktor úr – a kezét ismét Breuer doktor kezére fektette –, mielőtt Anna O.-t kezelte, nem létezett lelki gyógymód a hisztériára sem. Ha jól tudom, az orvosok csak fürdőket alkalmaztak meg azt a rémes elektromos kezelést. Meg vagyok győződve róla, hogy maga az, sőt talán maga az egyetlen, aki kitalálhatna valami hasonlóan új terápiát Nietzsche úrnak is.

Breuer doktor hirtelen ráébredt, hogy nagyon eltelt az idő. Vissza kell mennie Mathildéhoz.

– Kisasszony, mindent meg fogok tenni, ami hatalmamban áll, hogy segítsek a barátján. Kérem, fogadjon el tőlem egy névjegyet. Bécsben örömmel látom őt.

A lány csak egy pillantásra érdemesítette a névjegyet, aztán elsüllyesztette a tarsolyában.

– Attól tartok, doktor úr, ez nem lesz ilyen egyszerű. Nietzsche, azt kell mondjam, nem az az együttműködő páciens. A helyzet úgy áll, hogy fogalma sincs a mai találkánkról. Rendkívül visszahúzódó, rátarti férfiú, soha nem lesz képes elismerni, hogy segítségre van szüksége.

– De hisz azt mondta, nyíltan beszél az öngyilkosságról.

– Minden beszélgetésünkben, minden levelében. De segítséget, azt nem kér. Ha tudná, hogy mi ma itt beszélgetünk, sose bocsátaná meg nekem, és bizonnyal önnel sem állna szóba. De ha valamiképpen meg is tudnám győzni, hogy vizsgáltassa meg magát, kizárólag a testi tüneteiről volna hajlandó beszélni. Soha, de soha nem kerülhetne abba a helyzetbe, hogy önnél a kétségbeesésére keressen gyógyírt. Rendkívül határozott a véleménye a gyengeségről és az erőről.

Breuer doktor kezdte elveszíteni a türelmét.

– Ezek szerint, kisasszony, a dráma egyre komplikáltabb. Szeretné, ha találkoznék ezzel a Nietzsche professzorral, aki kegyed szerint egyike korunk nagy elméinek, és meggyőzném arról, hogy élni érdemes – legalábbis neki föltétlenül. És ezt úgy kellene véghezvinnem, hogy a filozófusunk ne vegye észre.

Lou Salomé bólintott, mélyet lélegzett, és hátradőlt a székében.

– No de hogyan is volna ez kivitelezhető? – folytatta a doktor. – Már az első számú cél is, tudniillik a kétségbeesés gyógyítása, túlmutat az orvostudomány határain. De ez a második, hogy a pácienst mintegy észrevétlenül kezeljem, a kísérletünket egyenest a fantazmagóriák világába röpíti. Van netán más egyéb akadály is, amiről még nem szólt? Mondjuk, hogy Nietzsche professzorral kizárólag szanszkritul lehet társalogni, avagy hogy nem hajlandó elhagyni tibeti remetelakát?

A doktort könnyű szédülés fogta el, de látva, hogy Lou elmerült a gondolataiban, sietve összeszedte magát.

– A legkomolyabban kérdem önt, kisasszony, hogyan volna ez kivitelezhető?

– Akkor most már érti, ugye, doktor úr? Érti, hogy miért önt kerestem fel, és nem elégedhettem meg csekélyebb emberrel?

A San Salvatore harangja egészet kongatott. Tíz óra. Mathilde már nyilván ideges. De ha ő nem volna is… A doktor megint intett a pincérnek. Amíg a számlára vártak, Lou Salomé szokatlan meghívással állt elő:

– Doktor úr, volna kedve velem reggelizni holnap? Amint már mondtam, valamelyes felelősségem van Nietzsche professzor lelkiállapotának kialakulásában. És erről még bőven volna mit mondanom önnek.

– Sajnos a holnap szóba sem jöhet. Nem hívnak mindennap reggelire elbűvölő ifjú hölgyek, kisasszony, de nem fogadhatom el. A feleségemmel vagyok itt, és nem volna bölcs dolog őt ismét magára hagynom.

– Hadd javasoljak hát mást. Megígértem a bátyámnak, hogy még ebben a hónapban meglátogatom. Ami azt illeti, nemrégiben még Nietzsche professzor társaságában terveztem odautazni. Engedje meg hát, kérem, hogy ha visszatérek Bécsbe, további felvilágosításokkal szolgáljak. Addig is igyekszem meggyőzni a professzort, hogy egyre romló fizikai állapota dolgában öntől kérjen tanácsot.

Együtt távoztak a kávéházból. Alig néhány vendég volt már, a pincérek az asztalokat takarították. Breuer doktor éppen elbúcsúzni készült, amikor Lou hirtelen belékarolt, és megindult vele az utcán.

– Doktor úr, ez az óra nekem rövid volt. Mohón vágyom az ön idejére. Elkísérhetném még a szállodáig?

Ezt a tónust a doktor vakmerőnek, túlontúl férfiasnak találta, de valahogy Lou szájából helyénvalónak tűnt, sőt természetesnek – ahogy az embernek élnie és beszélnie kellene. Ha egy nő élvezi egy férfi társaságát, miért is ne karolhatna belé, és kérdezhetné meg, hogy elkísérheti-e? De mégis hányan mertek volna így beszélni azon asszonyok közül, akiket ismer? Ez a nő nem mindennapi személy. Ez a nő szabad!

– Életemben nem sajnáltam még így nemet mondani egy invitálásra – kezdte Breuer doktor, magához szorítva a lány karját –, de legfőbb ideje, hogy visszatérjek a szállodába, éspedig egyedül. Szerető szívű, de aggodalmas természetű hitvesem minden bizonnyal az ablaknál vár, és nekem tekintettel kell lennem az érzéseire.

– Hát persze, de számomra – azzal kivonta a karját a doktoréból, és (megint csak inkább férfias gesztussal) erélyesen szembefordult vele – a „kell” a teher és az elnyomás fogalma. A magam kötelességeit odáig csupaszítottam, hogy csak egy maradt: saját szabadságom ápolása. A házasság és kísérői – a birtoklás, a féltékenység – rabbá teszik a lelket! Sosem hagynám, hogy úrrá legyenek fölöttem. Azt remélem, doktor úr, hogy eljön még az idő, amikor se férfiak, se nők nem zsarnokoskodnak egymás fölött a gyengeségeik révén.

Majd oly határozottan vett búcsút, ahogy érkezett.

– Auf Wiedersehen! Legközelebb, Bécsben.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Utóhang

A szerző megjegyzései

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Zsolt Angéla

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka

A belső oldalakat tervezte és tördelte Rochlitz Vera

ISBN 978 963 633 217 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Figtree – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License