Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

STENDHAL

I. EGY KIS VÁROS

II. EGY POLGÁRMESTER

III. A SZEGÉNYEK JÓSZÁGA

IV. APA ÉS FIÚ

V. ALKUDOZÁS

VI. AZ UNALOM

VII. LELKI ROKONSÁGOK

VIII. KIS ESEMÉNYEK

IX. EGY EST A FALUN

X. NAGY SZÍV ÉS CSEPP PÉNZ

XI. EGY EST

XII. KIRÁNDULÁS

XIII. AZ ÁTTÖRT HARISNYÁK

XIV. AZ ANGOL OLLÓ

XV. A KAKASSZÓ

XVI. A MÁSNAP

XVII. AZ ELSŐ ESKÜDT

XVIII. KIRÁLYLÁTOGATÁS VERRIÈRES-BEN

XIX. GONDOLKODNI ANNYI, MINT SZENVEDNI

XX. A NÉVTELEN LEVELEK

XXI. BESZÉLGETÉS EGY CSALÁDFŐVEL

XXII. HOGYAN CSELEKEDTEK 1830-BAN?

XXIII. EGY KÖZTISZTVISELŐ BOSSZÚSÁGAI

XXIV. EGY SZÉKVÁROS

XXV. A SZEMINÁRIUM

XXVI. A VILÁG, VAGY AMIT GAZDAG NEM ISMER

XXVII. ELSŐ ÉLETTAPASZTALATOK

XXVIII. KÖRMENET

XXIX. AZ ELSŐ ELŐLÉPTETÉS

XXX. EGY BECSVÁGYÓ EMBER

XXXI. A FALU GYÖNYÖREI

XXXII. BELÉPÉS A NAGYVILÁGBA

XXXIII. AZ ELSŐ LÉPÉSEK

XXXIV. A DE LA MOLE PALOTA

XXXV. ÉRZÉKENYSÉG ÉS EGY FŐRANGÚ ÁJTATOS HÖLGY

XXXVI. A HANGHORDOZÁS

XXXVII. KÖSZVÉNYROHAM

XXXVIII. AZ IGAZI KITÜNTETÉS

XXXIX. A BÁL

XL. MARGIT KIRÁLYNÉ

XLI. EGY FIATAL LEÁNY URALMA

XLII. DANTON?

XLIII. ÖSSZEESKÜVÉS

XLIV. EGY FIATAL LEÁNY GONDOLATAI

XLV. ÖSSZEESKÜVÉS?

XLVI. ÉJFÉL UTÁN EGY ÓRA

XLVII. EGY RÉGI KARD

XLVIII. KÍNOS PILLANATOK

XLIX. A VÍG-OPERA

L. A JAPÁN VÁZA

LI. A TITKOS JEGYZÉK

LII. AZ ÉRTEKEZLET

LIII. A PAPSÁG, A DÉZSMA, A SZABADSÁG

LIV. STRASSBURG

LV. AZ ERÉNY-MINISZTÉRIUM

LVI. AZ ERKÖLCSI SZERELEM

LVII. AZ EGYHÁZ LEGSZEBB ÁLLÁSAI.

LVIII. MANON LESCAUT

LIX. AZ UNALOM

LX. PÁHOLY A VÍG-OPERÁBAN

LXI. MEGFÉLEMLÍTÉS.

LXII. A TIGRIS

LXIII. A GYÖNGESÉG POKLA

LXIV. EGY ESZES EMBER

LXV. VIHAR

LXVI. SZOMORÚ RÉSZLETEK

LXVII. A TORONYBAN

LXVIII. EGY HATALMAS EMBER

LXIX. A CSELSZÖVÉNY

LXX. A NYUGALOM

LXXI. AZ ÍTÉLET

LXXII.

LXXIII.

LXXIV

LXXV.

A közvélemény uralma…

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Stendhal

VÖRÖS ÉS FEKETE

fordította
Salgó Ernő

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-800-7 EPUB
ISBN 978-963-559-801-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe:
Le Rouge et le Noir

első kiadás: 1830
az elektronikus változat az 1905. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

STENDHAL

Stendhal művét, melynek fordítását itt veszi az olvasó, Taine a XIX-ik század legfőbb regényének nevezte. Ily ragyogó elmének e föllengző dicsérete, melyhez egyébként Taine köteteiből még sok erősítő kijelentést lehetne összeválogatni, az elhanyagolás, sőt ismeretlenség hosszú éveinek csöndjét töri meg, akkor, amikor Henry Beyle, aki egy csomó más álnévvel való próbálkozás után könyvei címlapján végre személyesen Winckelmann születése helyéről de Stendhalnak írta magát, már régóta halott volt. Életében ami sikert élvezett, ami érdeklődést és mozgalmat maga körül támasztott, személyi tulajdonságainak és sorsa változatos epizódjainak köszönhette; írói munkássága, noha három évtized alatt tekintélyes számú kötetet produkált, - regényeket, történelmi és útleírási munkákat, általános- és nép-pszichológiai tanulmányokat, elbeszéléseket, irodalmi és művészeti vitairatokat - az egyetemes részvétlenségben tikkadt el. Igaz, hogy ismeretségének szűkebb körében nem hiányoztak, akik nagyra becsülték tehetségét és éppen azok, akiket egyéniségük súlyánál fogva megillet a tekintély, hogy tömegeket pótolnak, így Mérimée, aki nyíltan beismerte, hogy Stendhal nagy hatással volt reá, azután Balzac, aki áradozó elismeréssel írt a La Chartreuse de Parme-ról, Byron, aki bókokkal emlékezik meg találkozásukról; de szélesebb rétegek részéről csak sokára következett el méltánylása. Reá nézve elkésve, a minthogy megfordítva: ő maga elébe vágott a későbbi időknek. Míg másoknak az a szerencsétlenségük, hogy túlélik magukat, vagy hogy egyáltalában megkésve érkeznek: Stendhal-t annak a terhe nyomta, hogy a jövőt előzte. A XVIII. század utolsóelőtti évtizedének elején, 1873-ban született és 1842-ben halt meg; de a módszer, amit követett, a szellem, melynek kifejezést adott, a belátások, melyek irányították és a tételek, melyeket fölfedezett, csak a XIX. század vége felé hatoltak ki a megértés, méltánylás és felkarolás fórumára. Idő előtt született képviselője volt az emberek oly fajtájának, mely jóval ő utána lépett az életbe és könyvei antedatált okmányok oly szellemi közérzésről, mely később lett aktuálissá. Egy helyt maga mondja, hogy őt csak 1880 táján fogják olvasni, máskor ismét könyveit sorsjegyekhez hasonlítja, melyek 1900-ban fogják megütni a főnyereményt. Vajon komolyan így gondolta-e, vagy pedig inkább a sikertelenség fakasztotta belőle e dacos kijelentéseket? - mindegy; jól jövendölt és késői diadala annyira tökéletes, a mennyire általános volt a kortársak részéről való mellőzése. Miután Taine az ötvenes években mintegy fölfedezte és kiválósága előtt hódolatra hívta az olvasókat: egyre szaporodtak bámulói, mígnem Bourget, - csakugyan 1880 táján - már a Stendhal-isták valóságos egyházközségéről beszélhet, ma pedig ott áll, hogy az irodalomtörténet tőle keltezi a XIX. század analista regényét, fanatikusai vannak és az is, aki nem tartozik ezek közé, csodálattal ismeri fel benne a mai ember nyugtalanságainak és vívódásainak mesterét.

Ez az erős fény azonban sűrű ködrétegen át küldi sugarait. Stendhal nem tartozik a könnyű szerrel hódító írók közé. Sok tulajdonsága van, amely inkább visszariaszt és eljárása gyakran próbára teszi a türelmet. Formájára nézve nehézkes, darabos; nyelvének nincs zenéje és írásmódja hiányával van az olvasó iránt való előzékenységnek, hanem inkább pongyola, hanyag, gyakran kuszált és majdnem mindig bonyolódott. Megvan az az előnye, hogy ellensége a fölösleges szavaknak, mondataiban nincsenek henye részek: tömör; de annyira, hogy szinte túlzsúfolt. Azt lehetne mondani: úgy ír, mint Tacitus, csakhogy sokkal rosszabbul. E mellett észjárásában mintha mindenekfelett az vezetné, hogy feltűnést keltsen. Szereti a merész kijelentéseket, a kockáztatott állításokat, a nagyzoló fordulatokat, kis részleteket szívesen terhel a fontos következtetés aránytalan súlyával és szinte gyanússá válik, hogy az olvasó meghökkentése a célja. Misztifikáló hajlama, mely az álnevekkel való kísérletezésre vitte, megnyilvánul a vonatkozásokkal való játékában is. Radikalizmusa sokszor nyegleségnek tűnik fel és a bizarrság, mellyel az érdeklődést erőlteti, nem ritkán inkább komikus hatást kelt. Mintegy átlátunk számításán és rajtakapjuk a hiúság mutatványain... Ami az írás technikájában való fogyatkozásokat illeti, barátai nem maradtak adósok a gánccsal és ő igyekezett is megfelelni a kifogásokra. Általában azzal védekezett, hogy megveti az úgynevezett szép stílust; mintája a törvénykönyv száraz prózája és mielőtt írásba fog, minden reggel elolvas néhány lapot a Code Napóleon-ból, hogy kellő hangulatba hozza magát, arra a vádra pedig, hogy pongyolán és hanyagul ír, az a válasza, hogy akárhányszor negyedóráig is töpreng, micsoda jelzőt tegyen valamely főnév mellé. Mindez megegyezik bevallott ideáljával, hogy az írásban csak egy tekintetet ismer: minél hívebben fejezni ki, amit gondol; de mindez egyszersmind érintetlenül hagyja a felismerést, hogy nem is tudott másképp írni. A formában való hiányossága szoros összefüggésben van önmagába néző természetével, elvontságra hajló tehetségének fogyatkozásaival, valamint lényében gyökeredzik modorának kedvezőtlen sajátszerűsége is, csakhogy - ez már előnyei felé mutat. Kifejezője annak a nagy szomjúságnak, melyet élete kielégítetlenül hagyott és amely könyveiben dús kinyilatkoztatásokra inspirálta.

Kiválósága oda vezet vissza, a honnan gyöngéi fakadtak: életének üres voltához. Látszatra senkinek az életét se lehet kevesebb joggal üresnek mondani, mint Stendhal-ét, akinek évei nagy események között és csupa cselekvésben, hirtelen és elhatározó fordulatokban teltek. Gyermekkorába a nagy forradalom jelenetei játszottak bele; tizennyolcadik évében kiszabadul a családi fegyelem alól, mely a gyermekifjú lelkét heves és lázongó indulatokkal hevítette, Párizsba kerül, hol előkelő rokonok pártfogása alatt megnyílik előtte az előhaladás és az élet élvezetének kapuja; huszadik évétől több, mint egy évtizeden át Napóleon katonája: részt vesz az olaszországi hadjáratban és az első konzul seregével együtt vonul be Milanóba, felelősséges katonai állásokat visel Németországban, ott van Moszkva égésénél, közben próbát tesz a kereskedői pályával is, küldetéseket vállal, adminisztrál, majd itt, majd ott bukkan fel, legörömestebb Olaszországban, melyet második hazájának vállal; a Bourbonok visszatérése után néhány évig tervek kovácsolásának él, utazik, kísérletezik, majd államszolgálatba lép, egy ideig Franciaország trieszti konzulja, azután Civita-Vecchiában foglal el hasonló állást és ebben a tisztjében éri Parisban, hova szabadságra utazott, ötvenkilenc éves korában a halál. Sorsának e külső mozgalmasságával arányos a belső is. Nagy érzelmi életet élt. Lelke mindig izgalomban volt és telve feszültséggel. Szerelmi szenvedélyek kísérték egész útján és ami közt ezek hagytak, azt kitöltötte a társadalmi szereplés elfoglaltsága, a zene és művészet elragadtatott élvezete, heves temperamentumának harcos buzgása és az irodalmi munkálkodás, mely egy vígjáték-tervezettel indul meg és több, mint harminc év után az addig kiadott köteteken kívül még egy csomó megkezdett regényben találja emlékét. Egy ennyire minden irányban kitöltött életre lehet-e azt mondani, hogy üres? És mégis az volt.

Az életet nem az események gazdagsága és a munka mennyisége teszi tartalmassá, hanem valami más, ami kívül marad az eseményeken, mögötte a munkának. Tevékenység és eredmények az élet termékeny voltát jelentik, vagyis tények, melyek a külvilág számára prezentálódnak és a külvilág részéről való megítélés irányításában szerepelnek; az élet tartalma az öntudatban gyökeredzik, vagyis a szubjektív meggyőződés dolga és az élet értékébe vetett hitből táplálkozik. El kell hitetni magunkkal, hogy érdemes élnünk; e nélkül a legteljesebb életet is üresnek érezzük; de ehhez valami másra van szükség, mint amivel maga az élet szolgál. Itt minden véges, holott csak a végtelenben való részesedés elégíti ki sóvárgó ösztönünket: a hit, hogy az életnek az életen túl is van célja, hogy létünk nem végződik a pillanattal, hanem végtelen messzeségű pályán halad; valamely nagy érzés, mely nálunk maradandóbb dolgokhoz, vagy legalább tőlünk különálló feltételekhez kapcsol bennünket, mely az emberi tudatot az öröklét perspektívájához emeli és elfedezi vagy feledteti a mulandóság rémét. Vallási exaltatio, bölcsészeti vagy gyakorlati eszme monomániája, magasan szárnyaló vagy földet túró ideál: akármi; csak olyan legyen, hogy felolvadhassunk benne, hogy feledtesse velünk a korlátokat, melyek mindenfelől körülvesznek és távol tartsa az elmúlás gondolatát, melyet minden perc elénkbe vet. Minél inkább túl van valaki a vegetatív elfogulatlanságán, annál erősebb benne a végtelen e magába zárásának szükségérzete és minél magasabban áll az intellektuális ranglétrán, annál kínosabb e szellemi bódítószer nélkülözése. Ezért van, hogy a pesszimizmus nem a tömeglelkek, hanem az elme kiváltságosainak, vagy a kultúra bizalmasainak hitvallása s ezért van, hogy Stendhal az élet ürességének benyomását hordta magában. Gondolkozásmódjában az ideológusok tanítványa volt, azoké a filozófusoké, akik az enciklopédisták és szenzualisták hagyományait folytatták; kedvenc írói Condillac, Helvetius, Cabanis és Destutt de Tracy, akik azt tanították, hogy az elme az érzékek szolgája, minden cselekvésnek az önzés a rugója, amit léleknek neveznek, az agyvelő funkciója, minden eszme a nyelv hiúsága és az ember egész léte az elmúlás zsákmánya. E destruktív és mindenfelé sorompókat jelző filozófia hatását megnövelte veleszületett fogékonysága. A természet nagy szenzibilitással ruházta fel; „ami mást csak karcol, engem vérig sért, - írja magáról, - és ez az érzékenység a helyett, hogy csökkenne, az évek múlásával csak még erősebbé válik”. Senki sem volt, akinek inkább szüksége lett volna a belső támaszra, amit az illúzió ad, mint neki és senkire sem lehetett radikálisabb hatással a saisi fátyol föllebbentése, mint ő reá. Egy kortársa, akivel szellemének alkotása, elméjének kiképzése, sőt írói módszere is sok hasonlatosságot tüntet fel és a kiből a szkepszis betegsége a sokat kifejező felkiáltást fakasztotta: az igazi cselekvésnek az a föltétele, hogy örökéletűnek tudjuk magunkat, - Benjamin Constant, belső sorsára nézve is megközelítő példáját mutatja a visszahatásnak, ami a kilátások elfalazására következik. Csakhogy míg Benjamin Constant-nál két nagy szerelmi szenvedély és a vehemens politikai küzdelem évtizedeken át lekötött minden energiát, úgy, hogy kiábrándult elernyedtsége csak élete végén ért el a pillanat izgalmainak morfinizmusához: Stendhal már korán megcsinálta a számadást. Nem vethetvén horgonyt a végtelenben, szabadon átengedte magát a perc impulzusainak és nem találva, a mihez életét hozzáfüggessze, kapva-kapott minden szálon: az átsuhanó ingereken, az útba eső mámoron, az izgalmak kacér kínálkozásán és a siker lehetőségein. Innen türelmetlen nyugtalansága, mellyel oly sokszor változtatja útját, gyors unalma, hamaros békétlenkedése, mely nem engedi, hogy bármiben is megelégedését találja; innen a feltűnésnek, a hódításnak szenvedélyes ösztöne: divathős öltözködése, a hiú következetlenség, hogy a nemesi de szócskát ragasztotta nevéhez, nagyzoló dicsekvése, hatásvadászó komédiázása; innen a kíméletlen szeszélyesség, mellyel dolgait intézte, a féltékenykedő büszkeség és az elfojthatatlan gúnyolódás, mely a társas érintkezésben jellemezte; innen mindazok a tulajdonságok, követelések és szabadságok, melyek miatt élete vége felé maga is csodálkozását fejezte ki, hogy voltak barátai és innen mindazok a modorosságok, furcsa elhirtelenkedések és felelőtlen ötletek, melyek meghökkentenek nála. Mintha valami nagy kitagadásért keresett volna kárpótlást, elvesztett örökségért akart legalább apró részlettörlesztéseket és tikkadt szomjúságában minden kortynyi italtól üdülést igért magának.

De innen erednek kiválóságai is. Elméje szabadon járt az elfogulatlanság térein és szíve finoman regisztrálta az érzés minden hullámzását. A mindennapiakon túlmenő és mindent magába olvasztó meggyőződés hiánya meghiúsítja a lélek harmonikus nyugalmát, de fölszabadítja és termékennyé teszi a vizsgálódást; a rafinált és túltengő érzékenység sebesülésekre és kiirthatatlan vágyódásokra ítéli önmagát, de mindennél alkalmatosabb az emberi állapotok reprezentálására. Stendhal az előbbinek köszönheti, hogy belátott az élet alaptényezőinek munkájába, megértette a társadalom erőviszonyainak brutális filozófiáját és kifejezte az emberi versengés néhány esetének átfoglaló törvényét; az utóbbi fáklyát adott a kezébe, melynél fényesebbel senki sem világított be a belső ember műhelyébe. És ha kitűnnék, hogy világnézetét kegyvesztés éri a változó idők szelleme előtt: pszichológiai fölfejtései akkor sem veszítenének értékükből. Ebben nagyot, valósággal véglegeset alkotott. Egyízben valaki megkérdezte tőle, mi a foglalkozása? „Az emberi szív megfigyelése”, - felelt Stendhal. A kérdezősködő sietett odábbállni, azt vélve, hogy e minősítés alatt rendőrkémet kell értenie, holott Stendhal valóban azt említette, ami írói természetét a legközelebbről jelöli meg és ami legnagyobb jogcíme az elismerésre. Mint lélekbúvár a legelsők közé tartozik és ereje itt oly gazdagon fizet, hogy minden gyöngéjéről megfeledkezünk mellette. Igaz, hogy az emberi szív megfigyelése alatt jobbadán a saját szívének megfigyelését kell értenünk. Másokat kevésbé méltatott ügyeletre és főbb alakjait részint a maga lelkének vibráló érzékenységéről, részint érvényesülésre törekvő lázongásáról mintázta; de ez a két típus oly kifejező, hogy változatai egy világ arcképcsarnokát tölthetik meg és Stendhal bennük dobogó lírájával együtt rezdül a magunké is.

Filozófiájának előföltételei, melyek nem egyeztek a maga idejének részint az álomképek mámorában, részint a berendezkedettség fegyelmében elfogódott szellemével, közel hozták a kritika és kiábrándultság későbbi korszakához; pszichológiai elemzései biztosítják neki a jövőt is. Minden költői munkában magunkat keressük és mint torkos gyermek a mazsolaszemet a süteményből, úgy szedegetjük ki a könyvekből a magunkra vonatkoztatható részleteket. Minél többet találunk ilyet, annál nagyobb megelégedés jutalmazza érdeklődésünket. Vannak, akiknél a dekorációk ismeretessége, a személyek létformáinak hasonlatossága, a történők analógiája munkál közre e cél érdekében; Stendhal többet, általánosabbat és maradandóbbat nyújt. Nála az alakok természete, a lélek schémái, a pszichológiai felismerések kapcsolnak össze bennünket könyveivel; az olvasó a belső ember feltárásában ismer magára, tehát olyasvalamiben, ami túléli a viszonyok változását, ami mindenkorra szól és minden kortól független. Ezért akár a renaissance embereit, akár a maga századának fiait szerepelteti: tartalmukra nézve ezek mindig szabadok a hely és idő megkötöttségétől és oly revelációkkal szolgálnak, melyekben mintha minden hely és minden idő embereinek titkait szellőztetné. Az emberi cselekvés gyökereinek felkutatása, az érzések elágazódásának, megérésének és hervadásának eldemonstrálása volt írói munkásságának nagy feladata és ehhez igazodik módszere éppúgy, mint fegyverkészletének összeválogatása. Ami eljárását illeti, ez mindig és mindenben a pszichológiai elemzésre irányul; alakjai folyton belső életüket vizsgálják, monologizálásuk mintegy lélektani preparátumok sorozata és társalgásuk is gyakran hiányával van a természetesség hangjának, hanem inkább lelki állapotuk exponálása gyanánt hat. Ebben van ereje és ettől veszi lendületét az életről való ítélkezéseihez. Viszont azonban tehetségének e hypertrophiája bizonyos csökevenyességekkel jár együtt. Minthogy mindenekfelett a belső ember érdekli, a külső számára alig van figyelme, alakjainak megjelenése hiányával van az elevenítő színeknek, a kidomborodó plasztikának és minthogy gondolkodását a viszonyok struktúrája ingerli, a természet képeivel szemben alig van fogékonysága, a formák festésében csak a körvonalakat jelzi és képzelméből hiányzik a termékenység adománya. Novelláiban és regényeiben krónikák följegyzései vagy kortörténelmi epizódok után dolgozott, csak annyit változtatva az adatokon, a mennyi a személyek pszichológiájának elmélyítéséhez, az erkölcsök rajzának világosságához és egyéni hitvallásának megnyilvánításához elkerülhetetlen volt. Inkább az arányokon változtatott, semmint hogy komponált volna. Képzelmének e korlátozottsága folytán azokban a műveiben, melyekben, mint például a renaissance-novellákban, lírai hangulatai összhangzásban voltak a kor szellemével: a lélekrajz érdeméhez megnyerte a történelmi hűség tekintélyét is; de voltaképpen itt is a pszichológiai elfoglaltság az, a mihez előnyei visszavezetnek.

A XIX. század írói között még egy van, a kiben a lélektani elemzés tehetsége és szenvedélye annyira ki volt fejlődve, mint Stendhal-ban: - Dosztojevszkij. De míg az orosz írót a misztikus rajongás hajlama és a tömegek élete iránt való részvét arra vitte, hogy az emberi lélek átvizsgálását az egyetemes szeretet és a megváltó szenvedés tanításával tetőzze be: Stendhal-t elméjének ridegsége és egoista érzése más megoldás prófétájává tette. Dosztojevszkij a cselekvés eredménye felé fordította tekintetét; Stendhal megállt a cselekvés látványánál; Dosztojevszkij a többiekre gondolt, akikkel együtt hordja az élet keresztjét és társadalmi ideált hirdetett; Stendhal csak önmagát tekintette, a saját lelkének felszabadítását kereste és tanításának mintegy esztétikai a jellege. Dosztojevszkij azt mondja, legyetek könyörületesek, segítsetek egymásnak és szenvedjetek egymásért; Stendhal arra oktat, hogy a küzdés látványa feledtesse a küzdelem hiábavalóságát. Azt fogadta el, ami Hamlet tépelődésében még dilemmaképpen jelentkezett: keblet tárni a sors ádázságának; úgy érezte, hogy a tudatos ellenszegülés, a harcos erőfeszítés önmagában is örömet fakaszt a lélekben és az energia ily példáinak szemléletében jelölte meg a felfrissülés módját. Az erőnek és az egyéniség kifejtésének ez a kultusza nyilatkozik meg vonzalmaiban és egész etikájában. Innen folytonos nosztalgiája Olaszország után, hol az erkölcsök szabadsága leginkább egyezett ideáljaival és a melyről Az energia története Olaszországban címmel könyvet akart írni; innen a nagy rokonszenv, mellyel a renaissance hatalmas emberpéldányait búvárolta és a művészeti hitvallás, mely a festészet és szobrászat nagy magánosai: Leonardo da Vinci és Michel Angelo felé vonja; ez magyarázza Napóleon megítélésében való következetlenségeit, hogy kárhoztatja és becsmérli, ha személyes érdekeiről van szó, de isteníti, ha mint a mindeneken keresztülgázoló erő megjelenését nézi és innen van a heves és aggálytalan lázongás, mely hőseiben hullámzik, tornyosodik és tragikus megrendülésekben hal el. Gondolatrendszere itt záródik és az energia felmagasztalásában összegződik elméjének minden skrupulustól való függetlensége, pszichológiájának gazdag készsége és szívének legsajátabb lírája. Hagyatékának ez a végső tétele és az olvasónak jogában áll, hogy e szubjektív kihangzásnak a maga érzését szegezze ellenébe; de bizonyos, hogy a harmóniára, ami életéből hiányzott, gondolatvilágának kiépítése befejezett példát mutat.

Salgó Ernő

I.
EGY KIS VÁROS

Put thousands together
Less bad,
But the cage less gay.
Hobbes

Verrières egyike Franche-Comté legcsinosabb kisvárosainak. Piros cseréppel fedett, csúcsos tetejű fehér házai egy domb oldalán terülnek el, melynek szelíd hajlásait terebélyes vadgesztenyefák csoportjai szegik be. A Doubs néhány száz lépésnyire ömlik a város erődítménye alatt, melyet valamikor a spanyolok építettek, de amely most már romokban hever.

Északról Verrières-t magas hegylánc védi, a Jura egyik kiágazása. Ahogy’ az első októberi hidegek beköszöntenek, a Verra szaggatott vonalú magaslatait már elborítja a hó.

A hegyekről rohanó patak zúdul alá, mely mielőtt beleveti magát a Doubs-ba, átszeli Verrières-t és nagyszámú fűrészmalmot tart működésben; ez nagyon egyszerű fajtája az iparnak, mely bizonyos jólétet biztosít a lakosság inkább paraszt, semmint a polgári osztályhoz számítható nagyobb részének. Mindamellett a város nem a fűrészmalmoktól nyerte gazdagságát. Az úgynevezett mulhouse-i kékfestő-gyártmányoknak köszönhető az általános jómód, mely Napóleon bukása óta szinte valamennyi háznak megújította a homlokzatát.

Alig lép be az ember a városba, elkábult egy zajos és látszatra rettenetes gépezetnek a lármájától. Egy kerék, melyet a patak vize hajt, húsz súlyos kalapácsot emel a magasba, amelyek oly dördüléssel hullanak vissza, hogy beléreszket a föld. Minden egyes kalapács naponta egy csomó ezer szeget ver ki. Virgonc és csinos fiatal leányok helyezik az óriási kalapácsok alá a kis vasdarabokat, melyek egy szempillantás alatt szegekké változnak át. Ez a látszólag oly kemény munka egyike azoknak a dolgoknak, amelyek leginkább meglepik az utast, aki először jár a hegyekben, melyek Franciaországot elválasztják Helvétiától. Ha belépve Verrières-be, az utas megkérdi, kié ez a szeggyártó, mely megsiketüléssel fenyegeti az embereket, akik a főutcán járnak, vontatott hangon felelik neki: - Hát a polgármester úré!

Ha az utas néhány percre megáll a verrières-i főutcán, mely a Doubs partjától a dombtető felé emelkedik, százat tehet egy ellen, hogy meg fog pillantani egy elfoglaltnak látszó és tekintélyes ábrázatú magas termetű embert.

Láttára mindenki sietve emeli meg kalapját. Haja szürkébe vegyülő; ruhája szürke. Több rendjelnek a tulajdonosa, homloka magas, orrának vágása a saséra emlékeztet és egészben az arca nincs hiányával bizonyos szabályosságnak, sőt az első pillantásra úgy látszik, hogy a polgármesteri méltóságosság egyesül rajta azzal a könnyedséggel, ami még összefér a negyvennyolc vagy ötven esztendővel. Csakhamar azonban a Párizsi utas megütközve észleli az önelégültség és a magával elteltség kifejezését ez arcon, vegyülve valami korlátoltsággal és az ötletekre való képesség fogyatékosságával. Megérzi, ennek az embernek a tehetsége arra szorítkozik, hogy pontosan behajtsa, ami neki jár, de maga minél később fizesse, amivel tartozik.

Így fest a verrières-i polgármester, de Rênal úr. Miután lassú léptekkel áthaladt az utcán, belép a polgármesteri hivatalba és eltűnik az utas szeme elől. Ha azonban ez folytatja sétáját, száz lépéssel odább egy eléggé tetszetős külsejű házat vesz észre, a hozzátartozó vasrács mögött pedig remek kertet. A messzeségben a burgundiai halmok zárják be a látóhatárt, oly gyönyörűségére a szemnek, hogy különbet nem is kívánhat. Ez a kilátás elfelejteti az utassal az apró pénzérdekektől megfertőzött légkört, amelyben már fuldokolni kezdett.

Megtudja, hogy a ház de Rênal úré. A verrières-i polgármester a szeg-gyártással elért haszonnak köszönheti ezt a faragott kövekből való szép épületet, melyet most fejeztek be. Azt mondják, hogy családja spanyol eredetű, régi és állítólag jóval XIV. Lajos foglalása előtt telepedett le a vidéken.

1815 óta szégyenli, hogy iparral foglalkozik; 1815-ben lett Verrières polgármestere. A bástyaszerű falak, melyek támasztékául szolgálnak a nagyszerű kert egyes részeinek, ahogy’ teraszról-teraszra lépcsőzetesen ereszkedik alá egész a Doubs-ig, szintén de Rênal úrnak a vaskereskedésben való jártasságát jutalmazzák.

Ne várják, hogy Franciaországban oly festői kerteket találjanak, mint a milyenek Németország iparos városait: Lipcsét, Frankfurtot, Nürnberget stb. környezik. Franche-Comté-ban minél több falat építtet az ember, minél inkább meghasogatja birtokát egymás hegyébe rakott kövek seregével, annál jobban kivívja szomszédjai tiszteletét. De Rênal úr kertjét, a mellett, hogy tele van falakkal, még azért is csodálják, hogy egypár kis területet, amely beléje tartozik, arannyal mért föl. Így például az a fűrészmalom, melynek a Doubs partján való különös elhelyeződése legelsőbben ötlik szemébe a látogatónak, aki Verrières-be jön és a melynek tetején egy hosszú deszkán óriási betűkkel olvasható ez a név: SOREL - hat év előtt még ott állott, ahol most de Rênal úr kertjében a negyedik terasz fala emelkedik.

Minden büszkesége ellenére a polgármester úrnak ugyancsak sok utánjárásába került, amíg levehette lábáról az öreg Sorel-t, ezt a rideg, nyakas parasztot; sok szép aranyat kellett leolvasnia neki, amíg rábírta, hogy máshova helyezze át műhelyét. Ami a köztulajdonban levő vízágat illeti, mely a malmot hajtotta, de Rênal úr befolyásának sikerült kivívnia Párizsban, hogy azt más mederbe vezették. Ezt a kegyet az 182*-iki választások után nyerte el.

Egy hold helyett négy holdat adott Sorel-nek, ötszáz lépéssel odább a Doubs mentén. És bár ez a hely sokkal előnyösebb volt a fenyődeszkákkal való kereskedésre, Sorel apó - ahogy’ azóta nevezték, amióta meggazdagodott - mégis módját ejtette, hogy a türelmetlenségből és a birtoklási rögeszmé-ből, mely szomszédját hevítette, még hatezer frankot csiholjon ki.

Igaz, hogy a környék egyes emberei élesen bírálgatták ezt az adás-vételt. Egyízben, négy év előtt, egy vasárnapi napon de Rênal úr, épp mikor polgármesteri egyenruhájában a templomból jött, megpillantotta, amint az öreg Sorel, aki három fiával álldogált, messziről mosolyogva néz reá. Ez a mosoly kellemetlen világosságot gyújtott a polgármester úr lelkében; azóta azt hiszi, hogy olcsóbb áron is nyélbe üthette volna a vásárt.

Ha az ember Verrières-ben tekintélyre akar szert tenni, fődolog, hogy sok falat építtessen ugyan, de semmiesetre se fogadjon el valami olaszországi tervet, amilyet azok a kőművesek hoznak magukkal, kik tavasszal átkelnek a Jura szorosain, hogy Párizsba menjenek. Az ily újítás örök időkre a könnyelműség hírébe keverné a meggondolatlan építkezőt és mindenkorra veszve volna ama bölcs és mérsékletes emberek szemében, akik Franche-Comté-ban a megbecsülést osztogatják.

Valójában, ezek a bölcs férfiak ott a legborzasztóbb zsarnokságot gyakorolják és ez a csúnya szó az oka, hogy a kisvárosokban való élet elviselhetetlen azoknak, akik abban a nagy köztársaságban éltek, melynek Párizs a neve. A közvélemény - és még mily közvélemény! - kényuralma Franciaország kisvárosaiban épp oly buta dolog, mint az amerikai Egyesült-Államokban.

II.
EGY POLGÁRMESTER

És a tekintély, uram, a tekintély!
Az ostobák tisztelete, a gyermekek
bámészkodása, a gazdagok
irigykedése, a bölcs megvetése
- mindez semmi?
Barnave

De Rênal úr közigazgatási tekintélyének szerencséjére szükségessé vált egy nagy fal megépítése, támasztékául a városi sétánynak, mely száz lépésnyire a Doubs fölött húzódik a domboldalon. Gyönyörű fekvése miatt Franciaországnak egyik legfestőibb kilátása nyílik innen, csakhogy az eső minden tavasszal föláztatta a talajt, tócsákat vájt benne és járhatatlanná tette. Ez a kellemetlenség, amit mindenek éreztek, abba a szerencsés kényszerűségbe juttatta de Rênal urat, hogy hivataloskodásának egy húsz láb magas és harminc vagy negyven öl hosszú fallal örökítse meg az emlékét.

E fal, mely miatt de Rênal úrnak háromszor kellett Párizsba utaznia, mert a mostanit megelőző belügyminiszter halálos ellensége volt a verrières-i sétánynak, már három lábnyira emelkedik a föld színe fölé. És mintegy dacoló szándékkal az összes volt és leendő miniszterekkel szemben, most sietve faragott kőkockákkal borítják.

Hányszor nem álltam az alig pár napja odahagyott párizsi bálokra gondolva, nekitámaszkodva e kékes árnyalatú, szép szürke színű nagy köveknek, mialatt tekintetem belemélyedt a Doubs völgyébe! Túlnan, a jobbparton, öt vagy hat völgy kígyózik, amelyek fenekén a szem egész tisztán látja a kis csermelyeket. Miután zuhatagról-zuhatagra szaladtak, látni, amint beleszakadnak a Doubs-ba. A nap nagyon forrón süt a hegyek között; mikor legjobban tüzel is, az utas álmodozása védelmet talál a hatalmas platánok lombsátora alatt. Gyors növésüket és kékes árnyalatú gyönyörű zöldjüket annak a földnek köszönhetik, amit a polgármester úr a nagy támasztó fal mögé hordatott, és mivel, noha a városi tanács ellene nyilatkozott, hat lábnyival kiszélesítette a sétányt, a miért (jóllehet ő reakcionárius, én pedig liberális vagyok) dicsérem is, és igazat kell adni úgy ő neki, mint Valenod úrnak, a verrières-i szegényház szerencsés igazgatójának, hogy a terasz kiállhatja az összehasonlítást a laye-i Saint-Germain-félével.

A magam részéről csak egy kifogással illethetem a „Hűség útjá”-t, mert tizenöt-húsz helyen is olvashatjuk a sétány e hivatalos nevét, márványtáblákon, a melyekért de Rênal úr külön érdemjelet kapott. Rossz néven veszem a Hűség útjától a barbárságot, amivel a hatóság megnyesi, szinte tövig nyírja a terebélyes platánokat. A helyett, hogy alacsony, kerek és lelapított koronájukkal a legközönségesebb cserepes növényekhez hasonlítanának, oly nagyszerűekké kellene fejlődniük, a milyeneket Angliában lát az ember. Ám a polgármester úr akarata nem tűr ellenkezést és évente kétszer könyörtelenül megnyirbáltatja a község tulajdonában levő fákat. A környékbeli liberálisok azt állítják, némi túlzással azonban, hogy amióta Maslon vikárius úr haza szokta takarítani a nyírás eredményét, a hivatalos kertész jóval nagyobb szigorúsággal kezeli az ollót, mint azelőtt.

Ezt a fiatal papot néhány év előtt küldték ide, azzal a föladattal, hogy ellenőrizze Chélan abbét és a környék egynémely plébánosát. Egy öreg tábori sebész, aki az olaszországi hadseregben töltött szolgálati évei után Verrières-be vonult vissza és a ki, a polgármester úr szava szerint, egy személyben jakobinus és bonapartista volt, elég bátor volt, hogy egyízben szót emeljen e szép fák rendszeresen ismétlődő megcsonkítása ellen.

- Én az árnyékot szeretem, - felelt de Rênal úr, hangjában a kevélységnek azzal az árnyalatával, mely illendő, ha az ember egy sebésszel beszél, aki a becsületrend lovagja; - az árnyékot szeretem, azért nyesetem meg fáimat, hogy árnyékot adjanak és nem látom be, mi más rendeltetése volna a fának, hacsak, mint a hasznos diófa, valami jövedelmet nem hajt.

Íme, a döntő szó, melynek Verrières-ben minden alá van rendelve: jövedelmet hajtani; ez maga kifejezi a lakosság több, mint háromnegyed részének állandó gondolatát.

Jövedelmet hajt - ez az érv irányít mindent ebben a kis városban, mely oly csinosnak tűnt fel. Az idegen, akit elbájol az üde és mélyen elnyúló völgyek szépsége, melyek körülveszik, eleinte azt képzeli, hogy a lakosok fogékonyak a szép iránt; nagyon is sokszor említik a vidék szépségét: tagadhatatlan, hogy igen büszkék reá; de csak azért, mert odavonz egynéhány idegent, akiknek a pénze meggazdagítja a vendéglősöket, ami azután az adózás során jövedelmet hajt a városnak.

Egy szép őszi napon de Rênal úr a Hűség útján sétált, karján vezetve nejét. A mellett, hogy figyelemmel hallgatta férjét, aki fontos arckifejezéssel beszélt, de Rênal-né pillantása nyugtalanul követte három kis fiú mozdulatait. A legidősebb, aki tizenegy éves lehetett, nagyon gyakran közeledett a falhoz és úgy látszott, hogy kedve volna fölhágni reá. Egy nyájas hang ilyenkor az Adolf nevet mondta és a gyermek lemondott nagyratörő tervéről. De Rênal-né harminc éves, de még elég csinos asszonynak látszott.

- Még megbánhatja az a párizsi uracska! - szólt de Rênal úr, sértődött hangon és még a rendesnél is haloványabb arccal. - Van néhány barátom a...

Azonban, noha kétszáz lapon át a vidéki életről fogok szólni, nem vagyok oly barbár, hogy az olvasót megkínozzam a vidéki beszédmód hosszadalmasságával és körültekintő óvatosságával.

Az a fiatal Párizsi úr, aki a verrières-i polgármesternek oly ellenszenves, nem más, mint Appert úr, aki két nap előtt be tudott jutni nemcsak a verrières-i börtönbe és a szegényházba, hanem a kórházba is, melynek kormányzását a polgármester és a környékbeli gazdagabb urak ingyen végezték.

- De hát - szólt félénken de Rênal-né - mit árthat neked ez a párizsi úr, miután a legszigorúbb becsületességgel kezeled a szegények jószágát?

- Csak azért jött, hogy gáncsolni valót leljen és azután cikkeket írjon a liberális újságokba.

- Hisz azokat úgy sem olvasod.

- De beszélnek róluk az embernek; ez elvon bennünket dolgainktól és megakadályoz a jó cselekedetekben.[1] Ami engem illet, sohasem fogok megbocsátani a plébánosnak.

[1] Megtörtént nyilatkozat.

III.
A SZEGÉNYEK JÓSZÁGA

Az erényes és ármány nélkül való lelkész
valóságos gondviselése a falunak.
Fleury

Tudnivaló, hogy a verrières-i plébános, egy nyolcvan éves aggastyán, akit azonban a hegyi levegő vasegészséggel és vas-jellemmel ajándékozott meg, föl volt jogosítva, hogy bármikor beléphet a börtönbe, a kórházba, sőt a szegényházba is. Épp reggeli hat óra volt, mikor Appert úr, aki Párizsból a plébánoshoz hozott ajánlatot, megérkezett az érdekes kis városba. Egyenesen a plébániára ment.

Chélan abbé, miután elolvasta a levelet, melyet de La Mole marquis, Franciaország pair-je és a környék leggazdagabb földbirtokosa írt neki, gondolatokba mélyedten nézett maga elé.

- Öreg vagyok és híveim szeretnek, - szólt végre halk hangon, mintegy önmagához beszélve, - nem lesz bátorságuk! - Ezzel gyorsan a Párizsi úr felé fordult, ráemelve szemét, melyben idős kora ellenére is ott ragyogott a szent tűz, ami valamely nemes, de kissé veszedelmes tettre való elhatározás örömének a jele.

- Jöjjön, uram; de a porkoláb, különösen pedig a szegényházi felügyelők jelenlétében semmiféle megjegyzést se tegyen arra, amit látni fogunk. - Appert úr megértette, hogy derék emberrel van dolga; követte a tiszteletreméltó lelkészt, megnézte a börtönt, a kórházat, a szegény-hajlékot, tett számos kérdést, de a legkülönösebb feleletek sem csalták ki belőle a legcsekélyebb kifogást se.

A körút több óra hosszat tartott. A plébános meghívta Appert urat, hogy ebédeljen nála, de ő kimentette magát, hogy leveleket kell írnia: nem akarta nemes kalauzát még rosszabb hírbe keverni. Három óra felé folytatták a szegényház megtekintését, azután visszamentek a börtönhöz. A kapuban ott találták a tömlöctartót, egy hat láb magas, görbelábú óriást; nemtelen arca undorító kifejezést öltött a réműlettől.

- Ah, plébános úr, - szólt, mihelyt meglátta, - ez az úr nem Appert úr?

- Miért? - kérdezte a lelkész.

- Mert tegnap egy lovasfutár, akinek az egész éjszakát át kellett vágtatnia, szigorú parancsot hozott a préfet úrtól, hogy ne eresszem be Appert urat a börtönbe.

- Vegye tudomásul, Noiroud úr, - felelt a pap, ez az utas, aki velem van, Appert úr. Elismeri-e, hogy jogom van a nappal vagy az éjjel bármely órájában belépnem a börtönbe, annak a kíséretében, akivel nekem tetszik?

- Igen, plébános úr, - szólt a tömlöctartó csöndesebb hangon és lehajtva fejét, mint a buldog, melyet a bot félelme kelletlen engedelmességre kényszerít. - Csakhogy, plébános úr, én feleséges és gyermekes ember vagyok és ha följelentenek, elcsapnak, pedig én az állásomból élek.

- Én is sajnálnám elveszíteni az enyémet, - jegyezte meg meghatott hangon a plébános.

- Oh, az nagy különbség! - vágott közbe gyorsan a tömlöctartó. - Mindenki tudja, hogy a plébános úrnak 800 livre évjáradéka van, biztos és független vagyona...

Íme, ezek azok a tények, melyek húszfélekép kommentálva és túlzottan kiszínezve, két nap óta forrongásban tartották a kis Verrières város összes gyűlölködő szenvedélyeit. Ezúttal is ezek szolgáltatták a tárgyat ahhoz a beszélgetéshez, amit de Rênal úr a feleségével folytatott. Reggel a polgármester úr Valenod úrral, a szegényház igazgatójával ott járt a plébánosnál, hogy kifejezze irányában élénk rosszallását. Chélan úr nem számíthatott senkinek a védelmére; érezte tehát szavaik egész jelentőségét.

- Nos hát, jól van, uraim. Én leszek a környéken a harmadik plébános, akit nyolcvan éves korában elmozdítanak állásából. Ötvenhat év óta vagyok itt; jóformán én kereszteltem meg minden lakosát ennek a városnak, mely kis helység volt még csak, amikor ide jöttem. Naponta esketek oly fiatal párokat, akiknek nagyszülőit én adtam össze. Verrières-t úgy tekintem, mintha családom volna; mégis, mikor megláttam az idegent, így szóltam magamban: - Lehet, hogy ez a párizsi ember a liberálisok közé tartozik, akik, sajnos, nagyon is számosan vannak; de mi rosszat tehet szegényeinknek és a raboknak?

Mikor pedig de Rênal úrnak, különösen azonban Valenod úrnak, a szegényház igazgatójának szemrehányásai mind hevesebbekké váltak, az agg plébános így folytatta:

- Ám jó, uraim, mozdítsanak el! - kiáltott föl remegő hangon. - Azért mégis itt fogok lakni. Tudják, hogy negyvennyolc évvel ezelőtt egy darab földet örököltem, ami nyolcszáz livre-t jövedelmez; ebből fogok élni. Állásom javadalmából én, uraim, mit sem takarítok meg és talán ez az oka, hogy nem rettenek meg az elvesztésétől.

De Rênal úr igen jó egyetértésben élt a feleségével; de mert nem tudott válaszolni az ellenvetésre, melyet az félénken ismételt, hogy: - Mi rosszat tehetne ez a párizsi úr a raboknak? - már azon a ponton volt, hogy komolyan megharagudjék, mikor az asszony fölkiáltott. A kisebbik fiú fölmászott a falra és ott szaladt, holott a túloldalon húsz lábnyi mélység tátongott. Attól félve, hogy megijeszti a fiát és lebukik a falról: de Rênal-né nem merte szólítani. Végre a gyermek, akit mulattatott bátor csínytevése, anyjára nézett és látva, hogy mennyire elsápadt, a sétányra ugrott és hozzá szaladt. Szigorú dorgálást kapott.

Ez a kis epizód megváltoztatta a beszélgetés menetét.

- Okvetlenül fölfogadom Sorelt, a deszkakereskedő fiát - mondta de Rênal úr; - ő majd felügyel a gyermekekre, akik kezdenek már nagyon rakoncátlanok lenni. Ez a Sorel fiatal pap, vagy valami ilyesféle, jó latinista, akitől a gyermekek tanulni fognak. A plébános azt mondja, hogy szilárd jellemű fiatal ember. Háromszáz frankot fogok majd neki adni és ellátást. Erkölcsi tekintetben ugyan kissé gyanús előttem, mert hogy ő volt a kedvence annak a becsületrendes vén sebésznek, aki azzal az ürüggyel, hogy rokonságban van velük, Sorel-ékhoz szállásolta magát. Valójában azonban úgy lehet, a liberálisok titkos ügynöke volt; azt mondta, hogy a hegyi levegő jó hatással van az asztmája ellen; de hát ez nincs bebizonyítva. Részt vett Bonaparte olaszországi hadjárataiban, sőt, azt mondják, annak idején a császárság ellen szavazott. A Sorel-gyereket ez a liberális tanította latinra és neki hagyományozta azt a csomó könyvet, amit magával hozott. Nem is gondoltam volna reá soha, hogy a fiút gyermekeink mellé fogadjam; de a paptól, épp az előtt való nap, hogy végleg összevesztünk, azt hallottam, hogy a fiatal Sorel három év óta teológiát tanul és az a szándéka, hogy szemináriumba megy; tehát még sem liberális, de latinista.

- E megoldás még más szempontból is előnyös, - folytatta de Rênal úr, diplomata arckifejezéssel nézve nejére. - Az a Valenod, amióta megvan a két új normandiai parádés-lova, már azt sem tudja, hova legyen a kevélységtől. Csakhogy az ő gyermekeinek nincs nevelőjük.

- Még elhalászhatja előlünk Sorelt.

- Tehát helyesled szándékomat? - kérdezte de Rênal úr, mosollyal mondva köszönetet feleségének a kitűnő megjegyzésért. - Jó! Így fog történni.

- Istenem! kedves barátom, mily gyorsan tudod te magadat elhatározni!

- Mert bennem van jellem, amiről a plébános is meggyőződhetett. Ne áltassuk magunkat: körülöttünk hemzsegnek a liberálisok. Ezek a kékfestők mind irigykednek reám, e felől teljesen biztos vágyok. Néhányuk kezd meggazdagodni; nos hát! azt akarom, hogy lássák, amint de Rênal úr gyermekeit a nevelőjük viszi sétálni. Ez imponálni fog. Nagyapám gyakran beszélt róla, hogy gyermekkorában neki is volt nevelője. Lehet, hogy száz aranyomba fog kerülni; de ezt úgy kell vennünk, mint rangunk érdekében köteles áldozatot.

Ez a hirtelen elhatározás mélázóvá tette de Rênal-nét. Magas termetű, jól fejlett nő volt, a környék szépe, ahogy’ a hegyek között mondják. Párizsi szemmel nézve, volt mozdulataiban valami keresetlenség és fiatalság, valami naiv kellem, tele ártatlansággal és élénkséggel, amely szinte a gyöngéd kéj eszméjét ébresztette föl az emberben. Ha tudta volna, hogy ilyen benyomást kelt: de Rênal-né bizonyára nagyon szégyellte volna magát. Ebbe a lélekbe soha bemenetelt nem talált se a kacérkodás, se a szenvelgés. Úgy beszélték, hogy Valenod úr, a szegényház gazdag igazgatója udvarolt neki, de siker nélkül, ami nagy elismerést szerzett az erényének, mert ez a Valenod úr, egy jól megtermett, széles vállú, piros arcú és tömött fekete barkójú fiatal ember, azok közé a durva, szilaj és lármás alakok közé tartozott, akiket a vidéken szép embereknek mondanak.

De Rênal-nét, aki félénk és bizonytalannak látszó természet volt, különösen Valenod úr örök izgékonysága és harsogó beszéde riasztotta vissza. Mert hogy távol tartotta magát attól, amit Verrières-ben mulatságnak neveznek, abban a hírben állott, hogy nagyon büszke a származására. Ez eszébe se jutott; de azért megelégedésére szolgált, hogy csak ritkán jöttek hozzá látogatók. Az igazat megvallva, az odavaló asszonyok butának tartották, mert semmiféle ravaszsághoz nem értett férjével szemben és fölhasználatlanul hagyta elmúlni a legjobb alkalmakat, a helyett, hogy szép párizsi vagy besançoni kalapokat vétetett volna magának. Ha csak egyedül bolyonghat szép kertjében, már meg volt elégedve.

Naiv lélek volt, aki sohasem emelkedett odáig, hogy ítéletet formáljon férjéről és bevallja magának, hogy untatja. A nélkül, hogy számot adott volna magának róla, úgy vélte, hogy férj és feleség között nem is lehetnek gyöngédebb kötelékek. Különösen akkor szerette de Rênal urat, mikor ez a gyermekeire vonatkozó terveit fejtegette; az egyiket a katonai, a másikat a bírói, a harmadikat az egyházi pályára szánta. Végeredményben úgy találta, hogy de Rênal úr sokkal kevésbé unalmas ember, mint a többi, akit ismer.

Ez a hitvesi ítélet nem volt ok nélkül való. A verrières-i polgármester elmés, főleg azonban jó modorú ember hírében állott, hála vagy egy féltucat tréfás történetnek, amit egy nagybátyjától örökölt. Az öreg de Rênal kapitány a forradalom előtt az orléans-i herceg gyalogezredében szolgált és ha Párizsba ment, bejáratos volt a herceg szalonjába. Ott találkozott de Montesson asszonnyal, a híres de Genlis asszonnyal, Ducret-vel, a Palais-Royal megalkotójával. Ezek a személyek vajmi sokszor szerepeltek de Rênal úr adomáiban. Lassanként azonban fáradságossá vált számára a visszaemlékezés ezekre az oly nehezen elmondható dolgokra és egy idő óta már csak ünnepélyes alkalmakkor ismételte az orléans-i házzal kapcsolatos adomákat. Mivelhogy egyébként, kivéve, ha pénzről volt szó, igen udvarias volt, méltán történt, hogy őt tartották Verrières legfőurasabb emberének.

IV.
APA ÉS FIÚ

E sara mia colpa,
Se cosi è?
Machiavelli

- A feleségem határozottan okos asszony! - szólt másnap reggel hat órakor a verrières-i polgármester, ahogy Sorel apó fűrésztelepe felé ballagott. - Ámbár engem is a nekem járó elsőség megóvása vezetett, mégsem gondoltam reá, hogy ha nem fogadom föl ezt a kis Sorel abbét, aki állítólag úgy beszél latinul, mint egy angyal, a szegényház igazgatója, ez a nyughatatlan fráter, ugyanerre a gondolatra juthat és elcsípheti őt előlem. Micsoda önteltséggel beszélne azután gyermekei nevelőjéről!... De vajon, ha nevelő lesz nálam, fölveszi-e a reverendát?

De Rênal úr ezen a kérdésen töprenkedett, mikor messziről egy parasztot pillantott meg, egy közel hat láb magas embert, a ki, úgy látszott, kora reggel óta azzal szorgoskodik, hogy a fahasábok hosszát méricskélje, melyek a Doubs partján, a vásárosok útján hevertek. A paraszton meglátszott, hogy nem örül valami nagyon a polgármester úr jövetelének, mert a fahasábok elrekesztették az utat és tilalmas helyen voltak lerakva.

Sorel apót, mert ő volt, nagyon meglepte, de még inkább kellemesen érintette de Rênal úr különös ajánlata, amit Julien fiára vonatkozólag tett. Mindazonáltal arcán a szomorkodó elégedetlenségnek és a közömbösségnek azzal a kifejezésével hallgatta, amivel a hegylakók oly jól tudják palástolni ravaszságukat. Rabszolgasorban élve a spanyol uralom alatt, mindmáig megőrizték az egyiptomi fellah e vonását.

Sorel válasza eleinte nem állott másból, mint hogy hosszan fölsorolta a tiszteletnyilvánítás ama formuláit, melyeket jól tudott. Amíg azonban, félszeg mosollyal, mely még inkább kiélezte arckifejezésének hamisságát, hogy azt ne mondjuk: eredendő huncutságát - ez üres szavakat ismételgette: a vén paraszt élénk elméje váltig azon erőlködött, hogy kitalálja, mi lehet az oka, hogy egy ilyen tekintélyes ember magához akarja fogadni az ő mihaszna fiát. Semmiképp sem volt megelégedve Juliennel és egészen váratlan haszon volt neki, amit de Rênal úr ajánlott: évente háromszáz franc, ellátással és ruházattal. Sorel apó eléggé szemes volt, hogy ez utóbbi föltételt állítsa az előtérbe és de Rênal úr hamarosan reá is hagyta.

Ez a kikötés azonban szeget ütött a polgármester fejébe. - Minthogy Sorel nincs elragadtatva ajánlatomtól, holott természet szerint így kellene lennie: világos - így szólt magában, - hogy más oldalról is tettek neki ajánlatot. De ki tehette volna, ha csak nem Valenod? De Rênal úr hiába sürgette Sorelt, hogy kössék meg nyomban a szerződést; a csökönyös vén paraszt makacsul vonakodott ettől; előbb - mondta - megkérdi a fiát, mintha a vidéken az, hogy egy gazdag apa kikérje a fia véleményét, akinek nincs semmije, nem volna csupán csak formaság.

A fűrészmalom egy pajtából áll, mely valamely patak mellett fekszik. A tetőt mestergerenda tartja, amely négy nagy faoszloppal van megtámasztva. A pajta közepén nyolc-tíz lábnyi magasságban egy fűrész mozog föl és le, míg egy egyszerű gépezet a fatömböket a fűrész elé tolja. Egy kerék, melyet a patak hajt, tartja működésben a kettős gépezetet: a fűrészt, mely föl és lefelé jár és azt, amely a fatömböket lassanként a fűrészhez tolja, hogy ez deszkákat szeljen belőlük.

Műhelye felé tartva, Sorel apró dörgő hangon szólította Julien-t; nem felelt senki. Csak idősebb fiait látta, akik valódi óriások voltak és akik súlyos fejszével négyszögletesre vágták a fenyőtörzseket, melyeket azután a malomba szállítanak. Figyelmüket teljesen lefoglalta, hogy pontosan kövessék a fára rajzolt fekete vonalat; szekercéjük minden csapása óriási háncsot választott le. Nem hallották apjukat. Ez haladt a pajta irányában; de ahogy belépett, hiába kereste Julient azon a helyen, ahol lennie kellett volna, a fűrész mellett. Öt vagy hat lépéssel följebb, ott ült lovaglómódon a tetőzet egyik gerendáján. A helyett, hogy figyelmesen ügyelt volna a fűrész munkájára, Julien olvasott. Az öreg Sorel semmiért se haragudott annyira, mint ezért; talán meg tudta volna bocsátani Juliennek, hogy gyönge testalkotású, nem alkalmas a terhesebb munkára és hogy oly más, mint idősebb fivérei; de ez az olvasási szenvedély gyűlöletes volt előtte: ő maga nem tudott olvasni.

Kétszer vagy háromszor hiába szólította Julien-t. A fiatal ember úgy el volt merülve könyvébe, hogy sokkal inkább ettől, semmint a fűrész lármájától nem hallotta meg apja rettenetes hangját. Végre is az öreg, élemedett kora ellenére, könnyedén felugrott a fűrészmalomban levő fára és innen a keresztgerendára, mely a tetőzetet tartotta. Egy heves ütésre Julien könyve leröpült a vízbe; egy második, hasonlóan erős ütésre, mely a fején érte, a fiú elvesztette az egyensúlyt. Majdhogy leesett a tizenkét vagy tizenöt lábnyi magasságból, be a kerék lapátai közé, melyek összetörték volna; de az apja balkézzel fölfogta estében.

- Mi az, te lusta! Hát folyton ezeket az átkozott könyveket fogod olvasni, ahelyett, hogy a fűrészre vigyáznál? Este olvass, amikor a papnál lopod az időt, - akkor bánom is én!

Julien elkábulva az ütéstől és megvérezve, odament a kijelölt helyre, a fűrész mellé. Szeme könnyel volt tele, nem annyira a testi fájdalomtól, mint inkább amiatt, hogy elvesztette könyvét, melyet imádott.

- Gyere le, te barom! - A gép zakatolásától Julien ismét nem hallotta a parancsot. Apja, aki eközben már lemászott, fölkapott egy hosszú dióverő rudat és vállon ütötte vele. Ahogy Julien lent volt a földön, az öreg Sorel durván cibált egyet rajta és előre lódította a lakóház felé. - Isten tudja, mit akar velem! - szólt magában a fiatal ember. Menőben szomorú pillantást vetett a patakra, amely elragadta könyvét; legkedvesebb olvasmánya volt, a Szent Ilonai emlék.

Arca kipirult és szemét lesütötte. Tizennyolc-tizenkilenc éves suhanc volt, látszatra gyönge szervezet, szabálytalan, de finom arcvonásokkal, sasorral. Nagy fekete szemei, melyekben nyugodt pillanataiban, gondolkodó erő és lelkesedés látszott, most a legvadabb gyűlölettől égtek. Sötét gesztenyeszín haja, mely mélyen benőtte a koponyáját, csak keskeny homlokot hagyott szabadon és ha mérges volt, gonosz kifejezést adott arcának. Az emberi ábrázat számtalan sokfélesége között talán egy sincs, melynek szembeszökőbb volna a jellege, mint ennek. Karcsú és arányos termete inkább könnyedséget, semmint erőt mutatott. Elmélkedő arckifejezése és nagy sápadtsága miatt apja elejétől fogva azt hitte, hogy nem él sokáig, vagy ha életben marad, csak terhére lesz családjának. Merthogy mindenki megvetette a házban: gyűlölte testvéreit és az apját; a játékokban, melyek vasárnaponként a piacon folytak, őt mindig elverték.

Még nem volt egy éve, hogy csinos alakja miatt a fiatal leányok barátságosabban kezdtek szólni hozzá. Gyönge testalkata miatt megvetés lévén a része mindenkitől: Julien bálványozta az öreg tábori-sebészt, aki egyízben szóvá merte tenni a platánok dolgát a polgármester előtt.

Ez a sebész néhanapján megtette az öreg Sorel-nek, hogy foglalkozott a fiával. Latinra tanította, meg történelemre, már a mennyit ő tudott belőle, az 1796-iki olasz hadjárat történetére. Mikor meghalt, neki hagyományozta a becsületrend keresztjét, nyugdíjának még esedékes részét és könyveit, vagy harminc-negyven kötetet, amelyek legbecsesebbike most a de Rênal úr kedvéért más mederbe vezetett köz-patak vizébe esett.

Ahogy’ beléptek a házba, Julient az apja csontos markával vállon ragadta; a fiú remegett és már előre érezte a pofonokat.

- Ne hazudj! - rivallt reá durva hangján a vén paraszt, miközben maga felé fordította Julient, mint ahogy’ egy gyermek megfordít egy ólomkatonát. Julien könnyben úszó nagy fekete szemei összenéztek a vén ács apró szürke szemeivel, amelyek mintha a lelke fenekén akartak volna olvasni.

V.
ALKUDOZÁS

Cunctando restituit rem.
Ennius

- Ne hazudj, ha ugyan tudsz igazat mondani, kutyafülű! Honnan ismered de Rênal-nét? Mikor beszéltél vele?

- Sohasem beszéltem vele, - felelt Julien, - és nem is láttam máshol, csak a templomban.

- De meregetted reá a szemedet, ugye, arcátlan kölyke?!

- Soha! A templomban csak Istent látom, - tette hozzá Julien kissé képmutató arccal, úgy vélve, hogy ez nagyon alkalmas a rúgások elkerülésére.

- Pedig itt lappang valami, - vágott vissza az agyafúrt paraszt és egy percig hallgatott. - Csakhogy tőled nem fogom megtudni, gaz képmutató! A fő azonban, hogy megszabadulok tőled, ez csak hasznára lesz a munkának. A plébános úr vagy más valaki szólt az érdekedben és jó állást szerzett a számodra. Szedelőzz össze, eljössz velem de Rênal úrhoz, ahol nevelő lész a gyermekek mellett.

- És mit kapok?

- Ruhát, ellátást és háromszáz frank fizetést.

- Nem akarok cseléd lenni.

- Állat! Ki mondja, hogy cseléd légy? Hát én talán beleegyezném, hogy a fiam cseléd legyen?

- De kikkel fogok étkezni?

Ez a kérdés kihozta sodrából az öreg Sorel-t: érezte, hogy ha többet mond, még valami ostobaságot talál elkövetni. Dühösen rátámadt Julienre, elhalmozta káromkodásokkal, szidta, hogy milyen torkos, azután otthagyta, hogy többi fiával tanácskozzék.

Julien csakhamar megpillantotta őket, amint fejszéjük nyelére támaszkodva tanakodtak. Miután sokáig nézte őket és meggyőződött, hogy mit sem hallhat beszédükből, Julien a fűrész túlsó oldalára ment, nehogy meglephessék. Fontolóra akarta venni ezt a váratlan esetet, ami megváltoztatta sorsát, de képtelennek érezte magát, hogy valami okosat gondoljon ki; képzelme tele volt, hogy mi mindent látna de Rênal úr szép házában.

- Inkább lemondok az egészről, - így szólt magában, - semhogy a cselédekkel egyem. Apám majd kényszeríteni akar; inkább a halált. Van tizenöt frank és nyolc sous megtakarított pénzem, még az éjjel megszököm. Két nap alatt a hegyi ösvényeken, ahol nem kell a zsandároktól tartanom, eljutok Besançon-ba, ott beállok katonának és ha kell, átszököm Svájcba. Csakhogy ezzel vége az előmenetelnek, vége a szép papi pályának, melyen mindent el lehet érni.

Ez az irtózás a cselédekkel való étkezéstől Julien-nél nem volt természetében gyökeredző dolog; hogy előrejusson, még sokkal kínosabb megpróbáltatásokat is el tudott volna szenvedni. Idegenkedését Rousseau Vallomásai-ból merítette. Ez volt az egyedüli könyv, amely szerint a világról való fogalmait megalkotta. A nagy-hadsereg hadiparancsai és a Szent-Ilonai emlék egészítették ki Kórán-ját. Megölette volna magát e három könyvért. Soha másban nem hitt, csak ezekben. Az öreg sebész kijelentése után indulva, a többi könyvet úgy tekintette, mint hazugságokat, melyeket gazfickók írtak, hogy előléptetésben részesüljenek.

Julien-ben tüzes lélekkel az a csodálatos emlékezőtehetség párosult, mely olyan gyakran jár együtt a butasággal. Hogy megnyerje az öreg Chélan abbé vonzalmát, a kiről tudta, hogy sokat tehet jövendője érdekében, betanulta latin nyelven az egész új-testamentumot. Tudta de Maistre-nek a pápáról szóló könyvét is és épp oly kevéssé hitt az egyikben, mint a másikban.

Mintha összebeszéltek volna, Sorel és fia e napon nem szóltak többé egymáshoz. Estefelé Julien elment a paphoz teológiai leckére, de nem tartotta helyesnek, hogy megemlítse előtte a különös ajánlatot, amit apjának tettek. - Hátha csak csapda az egész, - mondta magában; - úgy teszek, mintha elfeledtem volna.

De Rênal úr másnap korán reggel hívatta az öreg Sorel-t, aki miután egy vagy két óráig váratott magára, el is jött, már az ajtóban kezdve a bocsánatkéréseket, miközben folyton hajlongott. Nagy csomó kifogás föltálalásának árán Sorel végre kitudta, hogy fia a ház urával és úrnőjével fog étkezni, ha pedig vendégek lesznek, szobájában egyedül, a gyermekekkel. Abban a mértékben támasztva mind újabb és újabb nehézségeket, a mennyire észrevette, hogy a polgármester úrnak nagyon a szívén fekszik a dolog, de meg különben is telve gyanakodással és csodálkozással: Sorel látni akarta, hogy melyik lesz fiának a szobája. Csinosan bútorozott, tágas helyiség volt, a melybe már hordták be a gyermekek ágyait.

Ez a szemle új ötletet keltett a vén parasztban. Most már arról akar megbizonyosodni, hogy milyen ruhát kap a fia. De Rênal úr kihúzta íróasztalának a fiókját és kivett száz frankot.

- Ezzel a pénzzel a fia el fog menni Durand-hoz, a szabóhoz és vesz egy teljes fekete öltönyt.

- És ha hazaveszem innen a fiamat, - szólt a vén paraszt, aki egyszerre megfeledkezett az alázatos beszédmódról, - a ruha az övé marad?

- Teljesen az övé.

- Úgy hát, - szólt Sorel vontatott hangon, - már csak egy dologban kell megegyeznünk: mit fizet neki?

- Hogyan! - kiáltott föl de Rênal úr megbotránkozva, - hisz ebben már tegnap megegyeztünk. Kap háromszáz frankot. Azt hiszem, ez elég sok pénz, sőt talán túlságosan sok.

- Igaz, ön ennyit ajánlott, - felelt az öreg Sorel, még halkabbra fogva a hangját. És mintegy valami lángelméjű sugallatra, amely nem fogja meglepni azokat, akik ismerik a franche-comtéi parasztokat, mereven de Rênal úrra szegezve szemét, hozzátette: - Találunk jobb helyet is.

A polgármester arca elváltozott e szavakra. De csakhamar magához tért és most hosszú két óráig tartó körmönfont alkudozás indult meg, amelyben egy szó sem esett véletlenül és amelyben a paraszt ravaszsága győzött a gazdag emberé fölött, akinek nincs arra szüksége, hogy megélhessen. A legutolsó részletig megtárgyaltak mindent, hogy hogy’ lesz, mint lesz Julien új élete és Sorelnek nemcsak azt sikerült kivívnia, hogy négyszáz frank lesz az évi fizetése, hanem azt is, hogy a havi részleteket előre fogja kapni.

- Nos jó, harmincöt frankot mindjárt adok is neki, - mondta de Rênal úr.

- Csak nem fogunk páratlan számban beszélni! Az olyan gazdag és nagylelkű úr, mint a mi polgármester urunk, - szólt a paraszt hízelkedve, - megad harminchat frankot is.

- Nem bánom, - felelt de Rênal úr, - de végezzünk.

A harag hirtelen határozottá tette a hangját. A paraszt megértette, hogy meg kell állnia követeléseiben. Most azonban de Rênal úron volt a sor, hogy előnyöket csikarjon ki. Semmiképp sem volt rábírható, hogy az első hónapra járó harminchat frankot átadja az öreg Sorel-nek, aki nagyban erőlködött, hogy fölvehesse a pénzt fia számára. De Rênal úrnak ugyanis eszébe jutott, hogy majd el kell mondania a feleségének, micsoda szerepet játszott az alkudozásban.

- Adja vissza a száz frankot, amit adtam. Durand tartozik nekem. Majd magam megyek a fiával, hogy megrendeljük a ruhát.

Erre a hatásos föllépésre Sorel ravaszul visszatért az alázkodó szólásmódokhoz, ami újabb jó negyedórát vett igénybe. Végül, látva, hogy már nem lehet többet elérnie, eltávozott. Utolsó meghajlását a következő szavakkal végezte:

- Megmondom fiamnak, hogy jöjjön a kastélyba.

A polgármester úr alattvalói így szokták nevezni házát, ha nagyon a kedvében akartak járni.

Hazaérkezve, Sorel hiába kereste fiát. Julien ugyanis, gyanúperrel élve a bekövetkezendők iránt, még az éjszaka eltávozott. Biztonságba akarta helyezni könyveit és a becsületrend keresztjét. Elvitte őket egy fiatal fakereskedőhöz, valami Fouqué nevű barátjához, aki fönt lakott a Verrières fölött magasló hegyek között.

- Isten a megmondhatója, lusta kölyök, - így fogadta az apja, amikor visszajött, - lesz-e benned valaha elég becsület, hogy visszafizesd, amit annyi év óta reád költöttem. Szedd össze a rongyaidat és eredj a polgármester úrhoz.

Julien nem győzve a csodálkozást, hogy nem kap verést, sietett távozni. Alig ért azonban túl szörnyeteg apjának a látóvonalán, meglassította lépteit. Úgy gondolta, hogy ha kissé betér a templomba, ez jól fog egyezni képmutatásával.

Ez a szó: képmutatás - meglepi önöket? A parasztfiú lelke ugyancsak nagy utat tett meg, amíg eljutott e szörnyű szóhoz.

Julien még kis gyermek volt, mikor a 6-ik dragonyos-ezred[1] néhány, hosszú fehérköpönyeges és lófarkas sisakú katonájának láttára, akik akkor tértek vissza Olaszországból és akik apja házának ablakrácsához kötötték lovaikat, égő vágy támadt benne a katonai pálya iránt. Később elragadtatással hallgatta a vén tábori-sebészt, mikor a lodi-i, az arcole-i, a rivoli-i csatáról beszélt neki és megjegyezte, hogy az aggastyán mily lángoló pillantásokat vet keresztjére.

Mikor azonban Julien a tizennegyedik évében volt, Verrières-ben hozzáfogtak egy templom építéséhez, a melyet ily kisvároshoz mérten nagyszerűnek lehetett mondani. Julient különösen négy márványoszlop ejtette álmélkodásba; ez oszlopok híresekké is váltak a vidéken a halálos gyűlölet miatt, melyet a békebíró és a Besançon-ból küldött fiatal vikárius között támasztottak, a kiről úgy tartották, hogy a kongregáció kémje. A békebíró majdhogy állását nem vesztette, legalább általánosan ez volt a vélemény. Mert hogy’ is ne? Ellenkezni merészelt egy pappal, aki majdnem minden második héten megfordult Besançon-ban, ahol, hír szerint, bejárata volt a kegyelmes püspökhöz.

Ilyen körülmények között a békebíró, aki sokgyermekes családapa volt, néhány oly ítéletet mondott, amelyek igazságtalanoknak látszottak; mindegyikükkel olyan lakosokat marasztalt el, akik a Constitutionel-t járatták. A jó ügy hívei diadalmaskodtak. Igaz, hogy csak három vagy öt francnyi összegekről van szó; de e kis büntetések egyikét egy szegkovácsnak, Julien valami rokonának is le kellett fizetnie. Ez az ember haragjában így kiáltott föl: - Hogy’ megváltozott a világ! Pedig ezt a bírót húsz éven át mindenki becsületes embernek ismerte! - A tábori sebész már nem élt.

Ettől fogva Julien nem beszélt Napóleonról. Kijelentette, hogy pap lesz és naphosszat azzal töltötte az időt apja fűrészmalmában, hogy könyv nélkül tanult egy latin bibliát, amit a plébánostól kapott kölcsön. Ez a derék öreg, aki nagy örömmel látta, mily gyorsan halad, egész estéket töltött vele, hogy a teológiai tudományokra oktassa. Julien csupa ájtatosságnak mutatta magát előtte. Ki sejthette volna, hogy ez a sápadt és szelíd, leányos külső rendíthetetlen elhatározást takar: inkább szenvedjen ezer halált, mint hogy föl ne kapjon a szerencsére.

Szerencse alatt Julien először is azt értette, hogy ott hagyhassa Verrières-t; gyűlölte szülőföldjét. Minden, amit ott látott, fagyasztólag hatott képzelmére.

Kora gyermekségétől fogva voltak elragadtatott percei. Gyönyörrel gondolta el, hogy valamikor majd megismerkedhetik a párizsi szép asszonyokkal; valami hősi tettel magára fogja vonni a figyelmüket. Miért ne lehetne, hogy egyikük belészeret, mint ahogy’ Bonapartét, a szegény tisztet, megszerette a ragyogó de Beauharnais asszony? Évek óta nem volt Juliennek talán egyetlen órája sem, amelyben ne ismételte volna magában, hogy Bonaparte, a kopott és vagyontalan hadnagy, kardjával az egész világ urává tette magát. Ez a gondolat megenyhítette szenvedéseit, a melyeket nagyoknak vélt, és megkettőzte jókedvét, ha öröme volt.

A templom-építés és a békebíró ítéletei egyszerre világosságot gyújtottak benne. A gondolat, mely most agyában megfogant, az első hetekben szinte megőrjítette, majd pedig teljes erejével az első eszmének, amiről egy szenvedélyes lélek azt hiszi, hogy ő fedezte föl, egészen a hatalmába kerítette.

„Mikor Bonaparte feltűnt, Franciaország megszállástól tartott; a katonai érdem szükséges és időszerű volt. Ma lát az ember papokat, akiknek negyven éves korukban százezer frank a jövedelmük, vagyis háromszor annyi, mint Napóleon híres tábornokainak. Szükségük van munkatársakra. Íme, ez a bíró, aki oly eszes ember és aki mindeddig oly becsületes volt, öregségére megbecsteleníti magát, mert attól fél, hogy magára vonja egy harminc esztendős, fiatal vikárius haragját. Papnak kell lenni.”

Kegyeskedő pályáján egyízben, mikor Julien már két év óta foglalkozott teológiai tanulmányokkal, a lelkét sorvasztó tűz egy hirtelen fellángolása árulójává lett. Chélan úrnál történt; egy papi ebéden, mikor a derék plébános úgy mutatta be, mint a gyors tanulás csodáját, az esett meg vele, hogy szenvedélyesen dicsérte Napóleont. Jobbkarját a melléhez kötötte, azt mondta, hogy egy fenyőtörzs arrább lökésénél kificamította és két hónapon át ebben a kényelmetlen helyzetben hordta. E kínos bűnhődés után megbocsátott magának. Íme, ilyen volt az a vékonydongájú tizennyolc éves fiatal ember, aki alig látszott csak tizenhét esztendősnek is és aki hóna alatt kis batyuval belépett a remek verrières-i templomba.

Komor csöndesség fogadta. Valami ünnep okából az ablakok karmazsin-szövettel voltak beaggatva; ahogy’ a nap sugarai keresztülverődtek, vakító volt a világosság, lebűvölő és földfelettinek látszó. Julien megremegett. Egyedül lévén a templomban, a legszebb padba telepedett. De Rênal úr címere volt rajta.

A térdeplőn Julien egy darab nyomtatott papírt vett észre, kiterítve, mintha olvasásra volna odakészítve. Reávetette a szemét és látta:

„Részletek Jenrel Lajos kivégzéséről és utolsó pillanatairól. Kivégeztetett Besançonban, 18...”

A papír el volt hasítva. A másik oldalán egy sor első két szavát lehetett olvasni, a következőket: „Az első lépés.”

- Ki tehette ide ezt a papirost? - mondta Julien. - Szegény szerencsétlen! - tette hozzá sóhajtva. - A neve úgy végződik, mint az enyém... és összegyűrte a papírt.

Kimenőben Juliennek úgy tetszett, hogy vért lát a szenteltvíz-tartó mellett. Szenteltvíz volt, amit kiloccsantottak: az ablakokat függönyöző piros szövet visszfénye okozta, hogy úgy látszott, mintha vér volna.

Julien végül is szégyenkezett titkos megrémülése miatt.

- Gyáva volnék? - kérdezte magától. - Fegyverre!

Ez a kiáltás, mely a vén sebész csatatörténeteiben oly sokszor ismétlődött, Julien előtt a hősiességet jelentette. Fölkelt és sebesen de Rênal úr háza felé tartott.

Minden szilárd eltökéltsége mellett is azonban, mikor már csak húsz lépésnyire volt a háztól, valami legyőzhetetlen félénkség fogta el. A vasrácsos kapu, mely nagyszerűnek tűnt föl neki, tárva volt. Be kellett lépni rajta.

Julien nem volt az egyetlen, akinek szívét e házba való megérkezése izgatottságba hozta. De Rênal-né végzetes félénkségét megriasztotta a gondolat, hogy ez az idegen, hivatásának megfelelően, ezentúl mindig közte és gyermekei között lesz. Megszokta, hogy fiai az ő szobájában aludjanak. Reggel ugyancsak sűrűn hullottak a könnyei, mikor látta, hogy kis ágyaikat átviszik a nevelő szobájába. Hasztalan kérte férjét, hogy Stanislaus-Xavier, a legfiatalabbik ágya az ő szobájában maradhasson.

Az asszonyi érzékenység de Rênal-néban a legszélsőbb fokig volt kifejlődve. Szörnyen ellenszenves képet alkotott magának egy bárdolatlan és kócos alakról, akinek az a hivatása, hogy lekorholja a gyermekeit, még pedig csak azért, mert ért a latinhoz, egy barbár nyelvhez, ami miatt fiai virgácsot kapnak.

[1] A szerző hadnagy volt a 6. dragonyos-ezredben.

VI.
AZ UNALOM

Non so piu cosa son
Cosa facio.
Mozart (Figaro)

De Rênal-né élénken és a - ha távol volt az emberek pillantásától - neki természetes kellemmel kilépett a szalon üveges-ajtaján, mely a kertre szolgált, mikor a ház kapujánál egy fiatal, majdnem még gyermek és fölötte halvány parasztsuhancot pillantott meg, aki ott sírdogált. Tiszta fehér ing volt rajta és a hóna alatt egy tisztára kefélt, ibolyaszínű kötött ujjas.

A parasztfiú arcszíne oly fehér volt, szemei oly szelídek, hogy de Rênal-né kissé regényes képzelmével először azt hitte, hogy valami férfiruhába bújtatott fiatal leány, aki valami segedelmet kér a polgármester úrtól. Megszánta a szegény teremtést, aki ott állt a kapunál és a kiről nyilván látszott, hogy nincs bátorsága kezét a csöngettyűig emelni. De Rênal-né, egy percre feledve a keserű bánatot, amivel a nevelő fölfogadása töltötte el, közeledett feléje. Julien, aki a kapu felé volt fordulva, nem vette észre, hogy jön. Megremegett, mikor egészen a füle mellett megszólalt egy gyöngéd hang:

- Mit keres, gyermekem?

Julien élénken visszafordult és megigézve de Rênal-né jóságos tekintetétől, részben levetkezte félénkségét, majd pedig, elámulva szépségén, megfeledkezett mindenről, még arról is, hogy mit csinál. De Rênal-né ismételte kérdését.

- A nevelői állás miatt jöttem, - szólt végre, roppant szégyellve könnyeit, melyeket sebtében törülgetett arcáról.

De Rênal-né mintegy megnémultan állt; szemtől-szembe nézték egymást. Julien még sohasem látott senkit is, aki ily szépen lett volna felöltözve, különösen pedig nem asszonyt, akinek arca ily elbájoló és aki ily szelíd hangon szólt hozzá. De Rênal-né a nagy könnycseppeket nézte, melyek a parasztfiú azelőtt oly halovány, most pedig oly kipirult arcán peregtek. Azután nevetni kezdett féktelen vidámsággal, mint egy fiatal leány; önmagát kacagta és alig tudott hinni szerencséjében. Hát ez volna a nevelő, a kiről azt képzelte, hogy mosdatlan és rosszul öltözött pap és aki azért jön, hogy szidja és ütlegelje gyermekeit!

- Hogyan, uram! - szólt hozzá végül, - ön tud latinul?

Az „uram” szó annyira meglepte Julient, hogy egy pillanatra gondolkodóba esett.

- Igen, asszonyom, - szólt félénken.

De Rênal-né oly boldog volt, hogy meg merte kérdezni Julientől:

- Nem fogja nagyon megszidni a szegény gyermekeket?

- Én? Megszidni őket? - felelt Julien csodálkozva. - És miért?

- Nemde, uram, - folytatta de Rênal-né kis szünet után és a mindinkább növekedő megindulás hangján, - jó lesz hozzájuk, megígéri?

Hogy egy ily szépruhás hölgy ismét uram-nak szólítja, még pedig egészen komolyan, az túltett Julien minden számításán; ifjúságának valamennyi légvárában úgy volt, hogy egy előkelő hölgy sem fog a vele való beszédig leereszkedni, csak ha majd szép egyenruha lesz rajta. De Rênal-nét viszont teljesen megcsalta várakozásában Julien finom arcszíne, nagy fekete szeme, szép haja, mely göndörebb volt, mint rendesen, mert hogy felüdüljön, megmártotta fejét a városi kút medencéjében. Nagy örömére, mintha valami félénk képű ifjú leány volna ez a veszedelmes nevelő, akinek durvaságától és bárdolatlan modorától annyira féltette gyermekeit. Az oly nyugalmas léleknek, mint de Rênal-né, aggodalmainak és a látottaknak ellentéte nagy esemény volt. Végre magához tért meglepetéséből. Csodálkozott, hogy miként állhat háza ajtajában ezzel a majdnem ingre vetkőzött fiatal emberrel és ily közel hozzá.

- Lépjen be, uram, - szólt meglehetősen zavarodottan.

Soha még de Rênal-néval meg nem történt, hogy egy tisztán kellemes érzése ily mélységes lehetett; soha nyugtalanítóbb aggodalmaira még nem következett kedvesebb valóság. Szép kis gyermekei tehát, akiket annyira dédelgetett, nem esnek egy piszkos és dörmögő pap kezébe. ahogy’ beléptek az előcsarnokba, visszafordult Julien felé, aki élénken követte. Az ily szép ház láttán való csodálkozása újabb kellem volt rajta de Rênal-né szemében. Alig tudott hinni szemeinek; mindig úgy képzelte, hogy a nevelőnek fekete ruhában kellene lennie.

- De hát igaz, uram, - szólt hozzá, újból megállva és halálosan rettegve a csalódástól, oly boldoggá tette a hiedelme, - hogy ön tud latinul?

E szavak sértették Julien kevélységét és megtörték a varázst, mely egy negyedóra óta fogva tartotta.

- Igen, asszonyom, - felelt, iparkodva, hogy fagyos arcot öltsön. - Épp oly jól tudok latinul, mint a plébános úr, sőt ő néhányszor kegyes volt azt mondani, hogy még jobban.

De Rênal-né gonosz kifejezést talált Julien arcán; két lépésnyire állott tőle. Odalépett hozzá és halk hangon mondta:

- Ugyebár, az első napokban nem fogja megverni gyermekeimet, még ha nem tudják is a leckéjüket?

Egy ily szép hölgynek szelíd és majdnem könyörgő hangja egyszerre elfelejttette Juliennel, hogy mivel tartozik latin tudománya tekintélyének. De Rênal-né szorosan mellette állott, érezte egy asszony nyári ruhájának - egy szegény paraszt előtt oly csodálatos - illatát. Julien elpirult a füle tövéig és sóhajtva, akadozó hangon szólt:

- Ne féljen, asszonyom. Mindenben parancsára leszek.

De Rênal-nénak csak most, amikor gyermekei miatt érzett nyugtalansága teljesen eloszlott, tűnt föl Julien rendkívüli szépsége. Vonásainak majdnem nőies lágysága és zavarodott arckifejezése nem látszott nevetségesnek egy oly asszony előtt, aki maga is igen félénk volt. Az erőteljes kifejezés, amit általában szükségesnek tartanak a férfi-szépséghez, megfélemlítette volna.

- Hány éves ön? - kérdezte Julientől.

- Tizennyolc leszek.

- A legidősebb fiam tizenegy éves, - folytatta de Rênal-né egészen megnyugodva; - majdnem pajtások lehetnének és ön eszén fogja tartani. Egyszer az apja meg akarta verni; a gyermek egy egész hétig beteg lett tőle, pedig csak kis legyintés volt az egész.

- Mily különbség! - gondolta Julien. - Engem az apám még tegnap is megvert. Mily boldogok a gazdagok!

De Rênal-né már ott tartott, hogy a legcsekélyebb árnyalatokban is kövesse, ami a nevelő lelkében történik. A szomorúság e föltámadását félénkségnek vette és bátorítani akarta Julient.

- Hogy’ hívják önt, uram? - kérdezte tőle oly hangsúlyozással és oly bájjal, a minek Julien egész varázsát érezte, a nélkül, hogy számot tudott volna adni magának róla.

- Sorel Julien a nevem, asszonyom; remegve lépek életemben most először idegen házba; szükségem van az ön pártfogására és hogy sokat megbocsásson az első napokban. Sohasem jártam iskolába, ehhez nagyon is szegény voltam; sohasem beszéltem más emberekkel, mint egy rokonommal, aki tábori fősebész és a becsületrend lovagja volt és Chélan plébános úrral. Ő tanúskodhat mellettem. Fivéreim folyton vertek; ne higyjen nekik, ha rosszat mondanak rólam; bocsássa meg hibáimat, asszonyom, sohasem fog rossz szándék vezetni.

E hosszú beszéd alatt Julien visszanyerte nyugodtságát; de Rênal-nét vizsgálta. Ilyen hatást tesz a tökéletes kellem, ha természetes tulajdonsága valakinek és különösen, ha az illető, akit ékesít, nem gondol reá, hogy kimutassa. Julien, aki jól értett a női szépséghez, e pillanatban megesküdött volna, hogy de Rênal-né nem több, mint húsz éves. Hirtelen az a merész gondolata támadt, hogy megcsókolja a kezét. Nyomban reá megijedt e gondolattól; a következő pillanatban így szólt magában: - Gyávaság volna részemről, ha meg nem cselekednék egy dolgot, ami hasznomra lehet és kisebbítheti a megvetést, amely alkalmasint megvan ebben a szép hölgyben egy szegény munkás iránt, aki most jön a fűrész mellől. - Egy kevéssé talán a csinos fiú elnevezés is bátorította Julient, amit egy félév óta vasárnaponkint néhány fiatal leánytól hallott. Amíg e belső tusával volt elfoglalva, de Rênal-né néhány tájékoztató szót szólt hozzá, hogy miként bánjék a gyermekekkel. Az erőszak, mellyel Julien magát legyűrte, arcát ismét sápadttá tette; elváltozott hangon mondta:

- Sohasem fogom megverni gyermekeit, asszonyom; erre Isten előtt esküszöm. - E szavakat mondva, meg merte fogni és ajkához emelte de Rênal-né kezét. E mozdulat meglepte a hölgyet és elméje közvetítésével megütközött rajta. Mert hogy nagyon meleg volt, karja egészen meztelen volt a fátyolkendő alatt és Julien mozdulatára, ahogy’ ajkaihoz emelte, teljesen födetlenné vált. Néhány pillanat múltával de Rênal-né belsejében szemrehányásokat tett magának; úgy vélte, hogy fölháborodása nem volt elég rögtönös.

Beszédet hallva, de Rênal úr kijött az irodájából; ugyanazzal a méltóságos és atyai arckifejezéssel, a mellyel a polgármesteri hivatalban az esketéseket szokta végezni, így szólt Julienhez:

- Beszélnem kell önnel, mielőtt a gyermekek meglátják.

Bevezette Julient egy szobába és ott marasztotta feleségét is, aki magukra akarta hagyni őket. Az ajtó bezárult és de Rênal úr nagy komolysággal leült.

- A plébános úr úgy nyilatkozott, hogy ön jóravaló ember, itt mindenki tisztelettel fog önnel bánni és ha meg leszek elégedve, később majd abban is segítségére leszek, hogy valamihez kezdhessen. Rokonaival és barátaival azonban nem szabad többé közlekednie; az a társaság nem illik gyermekeimhez. Itt van az első hónapra harminchat franc; de meg kell fogadnia, hogy ebből a pénzből egy garast sem ad az apjának.

De Rênal úr haragudott az öregre, aki ebben az ügyletben ravaszabb volt, mint ő.

- Most pedig, uram, mert megparancsoltam, hogy itt mindenki urazza önt és ebből is fogja érezni, mily jó, ha előkelő házba jut az ember; most pedig, uram, nem való, hogy a gyermekek ingujjban lássák meg. A cselédek látták? - kérdezte de Rênal úr nejétől.

- Nem, barátom, - felelt de Rênal-né, gondolatokba mélyedt arccal.

- Annál jobb. Öltse magára addig ezt, - szólt a meglepett fiatal emberhez, a maga kabátjai közül nyújtva át neki egyet. - És most gyerünk Durand-hoz, a posztókereskedőhöz.

Mikor több mint egy óra múlva de Rênal úr a talpig feketébe öltözött új nevelővel visszatért, feleségét még ugyanazon a helyen találta ülve. Julien jelenléte megnyugtatólag hatott reá; amíg vizsgálóan nézte, elfelejtette, hogy fél tőle. Julien nem törődött vele; a sors és az emberek iránt való minden gyanakodása ellenére, lelke e pillanatban tisztára egy gyermeké volt; úgy tetszett neki, mintha esztendőket élt volna át a pillanat óta, a mikor, három órával előbb, reszketve állt a templomban. Észrevette de Rênal-né jeges arckifejezését, megértette, hogy haragszik, a miért meg merte csókolni a kezét. A büszkeség érzése azonban, amit a megszokottaktól oly különböző ruha viselése keltett benne, annyira elbódította és oly nagyon igyekezett leplezni örömét, hogy minden mozdulatának valami vad és eszeveszett jellege volt. De Rênal-né csodálkozó pillantással szemlélte.

- Komolyság, uram, - szólt hozzá de Rênal úr, - ha azt akarja, hogy gyermekeim és a háznép tiszteljék.

- Uram - felelt Julien - feszélyezve érzem magamat ebben az új ruhában; szegény paraszt lévén, mindig mellényben jártam; ha megengedi, szobámba megyek.

- Mit szólsz hozzá? - kérdezte de Rênal úr a feleségétől.

De Rênal-né szinte ösztönszerűleg, a nélkül azonban, hogy erről számot adott volna magának, eltitkolta az igazat.

- Nem vagyok annyira elragadtatva ettől a kis paraszttól, mint te; udvariasságoddal szemtelenné fogod tenni és egy hónap múlva kénytelen léssz elbocsátani.

- Nos, el fogjuk bocsátani. Száz francba fog kerülni és Verrières hozzá lesz szokva, hogy de Rênal úr gyermekeinek nevelőjük van. Ezt a célt nem érhettem volna el, ha Julient meghagyom paraszt-ruhájában. Magától értetődik, hogy ha elbocsátom, az öltözet, amit a posztósnál rendeltem neki, itt marad. Csak azt viheti magával, amit készen találtam a szabónál és amibe belebújtattam.

Az az óra, amit Julien a szobájában töltött, de Rênal-nénak mintha csak egy perc lett volna. A gyermekeik, akiknek megmondták, hogy itt az új nevelő, kérdésekkel ostromolták anyjukat. Végre megjelent Julien. Ez egy más ember volt. Azt mondani róla, hogy komoly volt, kevés lenne; a megtestesült komolyság volt. Bemutatták a gyermekeknek és ő oly hangon szólt hozzájuk, amely még magát de Rênal urat is csodálkozásba ejtette.

- Azért vagyok itt, uraim, - fejezte be beszédét, - hogy önöket latinra tanítsam. Tudják, hogy mi az: fölmondani a leckét. Itt van a szent biblia, - mondta egy kis harminckettedrétű, feketébe kötött könyvet mutatva nekik. - Ez tulajdonképpen a mi urunk Jézus Krisztus története, a bibliának az a része, amit új-szövetségnek neveznek. Én gyakran fogom önökkel fölmondatni a leckéjüket, mondassák föl most velem az enyémet. - Adolf, aki a legidősebb volt a gyermekek között, elvette a könyvet. - Üsse föl bárhol, - folytatta Julien - és mondja meg a versszak első szavát. Kívülről fogom elmondani a szent könyvet, mindnyájunk cselekedeteinek vezérfonalát, amíg csak meg nem állít.

Adolf kinyitotta a könyvet, elolvasott egy szót és Julien fölmondta az egész oldalt, oly könnyűséggel, mintha anyanyelvén beszélt volna. De Rênal úr diadalmas pillantást vetett nejére. A gyermekek, látva szülőik csodálkozását, tágra nyitották szemüket. Egy szolga a szalon ajtajához jött, Julien tovább beszélt latinul. A szolga először mintegy megmerevedve állt, azután eltűnt. Csakhamar megjelent az ajtónál de Rênal-né komornája és a szakácsnő; Adolf akkorra már nyolc helyen ütötte föl a könyvet és Julien mindannyiszor egyenlő könnyűséggel mondta el a szöveget.

- Istenem, teremtőm! be helyes egy kis pap, - szólt hangosan a szakácsnő, aki nagyon vallásos nő volt.

De Rênal úr hiúsága nyugtalankodni kezdett; távolról sem gondolt arra, hogy vizsgáztassa a nevelőt, hanem azzal volt elfoglalva, hogy emlékezetében néhány latin szó után kutasson; végre sikerült kihoznia Horatius egy verssorát. Julien nem tudott egyebet latinul, csak a bibliát. Szemöldökét összevonva, így felelt:

- A szent hivatás, melyre magamat szántam, tiltja, hogy egy ily világi költőt olvassak.

De Rênal úr most egy csomó állítólagos horatiusi verssort idézett. Elmagyarázta gyermekeinek, hogy ki volt Horatius, de az ámuló gyermekek nem hallgattak reá. Julient nézték.

A cselédek még mindig ott álltak az ajtónál, Julien úgy vélte, hogy folytatni kell a próbát: - Stanislas-Xavier úr is mutasson egy helyet a szent könyvből, - szólt a legfiatalabb gyermekhez.

A kis Stanislas nagy büszkén valahogy elolvasta egy versszak első szavát és Julien elmondta az egész oldalt. Hogy semmi hiánya se legyen de Rênal úr diadalának, amíg Julien kívülről mondta a latin szöveget, belépett Valenod úr, a szép parádéslovak tulajdonosa és Charcot de Maugiron úr, a kerület al-préfetje. Ez a jelenet újabb megurazáshoz juttatta Julien-t; még a cselédek sem merték e címzést megtagadni tőle.

Este egész Verrières odaözönlött de Rênal úrhoz, hogy lássák a csodát. Julien mindenkinek komor arccal válaszolt, ami nem engedte meg a közeledést. Híre oly gyorsan terjedt a városban, hogy néhány nap múlva de Rênal úr, attól tartva, hogy elviszik tőle, két évre való szerződést ajánlott neki.

- Nem, uram, - felelt hidegen Julien, - ha ön el akarna küldeni, nekem mennem kellene. Az oly szerződés, mely engem leköt, de önt semmire sem kötelezi, nem igazságos, - nem fogadom el.

Julien oly jól tudta intézni dolgait, hogy belépése óta egy hónap sem múlt még el és maga de Rênal úr is tisztelte. Minthogy a plébános haragban volt de Rênal és Valenod urakkal, senki sem árulhatta el, hogy Julien egykor mily rajongással viseltetett Napóleon iránt; ő maga csak az irtózat kifejezésével beszélt róla.

VII.
LELKI ROKONSÁGOK

Csak úgy tudnak a szívhez
férkőzni, hogy sebet ütnek rajta.
modern szerző

A gyermekek bálványozták, ő csöppet sem szerette őket; gondolatai másutt jártak. Bármit műveltek is légyen ez apróságok, a legkevésbé sem háborgatta türelmét. Hogy hideg, pártatlan, szenvtelen volt és e mellett mégis szerették, mert ottléte mintegy kiűzte az unalmat a házból, jó nevelő vált belőle. Ami őt illeti, csak gyűlöletet és irtózatot érzett az úri társaság iránt, amelyben helyet kapott, igaz, hogy csak az asztal végén, ami talán megmagyarázza a gyűlöletet és az irtózatot. Volt néhány ünnepi ebéd, amikor csak nagy erőfeszítéssel tudta visszafojtani gyűlöletét mindaz iránt, ami körülvette. Egy Szent Lajos-napon, amikor Valenod úr ott kockázott de Rênal úrral, Julien majdhogy el nem árulta magát; azzal az ürüggyel, hogy a gyermekekhez megy, kimenekült a kertbe. - Hogy’ dicsőítik a tisztességet! - kiáltott föl. - Azt mondaná az ember, hogy ez az egyetlen erény; és mégis mily tekintélyben, mily aljas tiszteletben részesül egy ember, a kiről mindenki tudja, hogy amióta a szegény-alapot kezeli, megduplázta, vagy megháromszorozta a vagyonát. Fogadni mernék, hogy még abból is zsebel, ami a talált gyermekeket illeti, azokat a szerencsétleneket, akiknek nyomora még szentebb, mint a többieké! Szörnyetegek! Szörnyetegek! És magam is, aki apám, testvéreim, egész családom gyűlöletének vagyok a tárgya: én is mintegy a talált gyermekek közé tartozom.

Néhány nappal Szent Lajos-ünnepe előtt Julien, amint egyedül és breviáriumát olvasgatva egy kis erdőben sétált, melyet Belvedère-nek neveznek és amely a Hűség útja fölött terül el, nem tudta kikerülni két fivérét, akiket egy magányos ösvényen már messziről közeledni látott. Testvérük szép fekete ruhája, kiválóan csinos megjelenése és a leplezetlen megvetés, amit irántuk érzett, annyira fölingerelte e durva munkások irigységét, hogy megverték, úgy, hogy ájultan és vérezve maradt a földön. De Rênal-né, aki Valenod úrral és az alprefét-vel sétált, véletlenül a kis erdőbe tévedt; látta, hogy Julien a földön fekszik és azt hitte, meghalt. Megrendülése oly nagy volt, hogy Valenod úrban féltékenységet keltett.

E vészjelzés korai volt. Julien nagyon szépnek találta de Rênal-nét, de gyűlölte szépsége miatt; ez volt az első zátony, amelyen szerencséje majdnem megfeneklett. A lehető legritkábban beszélt vele, hogy elfeledtesse az önmegfeledkezést, a mellyel az első nap megcsókolta a kezét.

Elisa, de Rênal-né komornája nem mulasztotta el, hogy beleszeressen a fiatal nevelőbe; gyakran beszélt róla úrnőjének. Elisa kisasszony szerelme az egyik inas gyűlöletét eredményezte Julien iránt. Egyízben hallotta, amint ez az ember így szólt Elisa-hoz: - amióta ez a piszok nevelő itt van, alig szólsz hozzám. - Julien nem érdemelte meg ezt a becsmérlést; de, a csinos fiú ösztönszerű hiúságának megfelelően, ettől fogva kétszeres gondot fordított külsejére. Valenod úr gyűlölete is megkétszereződött. Nyíltan hangoztatta, hogy ennyi kacérság nem illik egy fiatal abbéhoz. A reverenda híján ugyanis ez volt Julien viselete.

De Rênal-né észrevette, hogy Julien a rendesnél gyakrabban beszél Elisával; kitudta, hogy ez értekezleteket gyér ruhatárának a szűkössége okozza. Oly kevés fehérneműje volt, hogy gyakran a házon kívül kellett mosatnia és erre nézve volt Elisa a szolgálatjára. Ez a nagy szegénység, a melyet nem is sejtett, meghatotta de Rênal-nét; szerette volna megajándékozni, de nem merte; ez a belső ellenkezés volt az első kínos érzés, amit Julien okozott neki. Addig Julien neve egyértelmű volt számára valami tiszta és teljesen szellemi gyönyörrel. Julien szegénységének tudatától izgatva, de Rênal-né szólt a férjének, hogy ajándékozza meg fehérneművel.

- Micsoda badarság! - felelt de Rênal úr. - Mit? Ajándék egy olyan embernek, akivel tökéletesen meg vagyunk elégedve és aki jól szolgál bennünket? Ennek akkor volna értelme, ha hanyag lenne és serkenteni kellene a buzgalmát.

Ez a fölfogás megalázólag hatott de Rênal-néra; Julien belépése előtt semmi különöset sem talált volna benne. Ettől fogva nem láthatta a fiatal abbé - egyébként igen egyszerű - öltözékének rendkívüli tisztaságát, a nélkül, hogy így ne szólt volna magában: - Szegény fiú! Miként képes erre?

Lassanként, a helyett, hogy megütközésre bírta volna, részvétet keltett benne mindez, a minek Julien hiányával volt.

De Rênal-né ama vidéki asszonyok közé tartozott, akiket az ismeretség első két hetében igen könnyen ostobáknak tart az ember. Mit sem tudott az életről és nem vágyott, hogy beszélhessen. Gyöngéd és tartózkodó lélek lakozván benne, a boldogságnak minden élő lénnyel közös ösztöne arra vitte, hogy általában ne törődjék vele, mit csinálnak azok a durva teremtések, akik közé a véletlen vetette.

Ha csak valamelyes nevelésben részesül is vala, kitűnt volna kedélyével és szellemének éberségével; de mint gazdag örökösnőt, apácák nevelték, akik szenvedélyes imádói voltak Jézus szent szívének és heves gyűlölettel viseltettek a franciák - a jezsuiták ez ellenségei - iránt. De Rênal-né elég eszes volt, hogy hamarosan elfeledje, mint képtelenségeket, amit a zárdában tanult; de helyükbe nem juttatott semmit és végeredményben nem tudott semmit. A korai hízelgések, melyekkel, mint nagy vagyon örökösnőjét, elárasztották és határozott hajlama a szenvedélyes ájtatosságra, kiválóan belső életre szoktatták. A legteljesebb engedékenység látszata és az önálló akaratról való lemondás mellett, amit a verrières-i férjek példakép gyanánt idéztek asszonyaiknak és a mire de Rênal úr oly büszke volt, lelki élete valójában a legfölényesebb érzés műve volt. Akárhány hercegnő, aki híres a kevélységéről, hasonlíthatatlanul több figyelmet fordít reá, hogy mit csinálnak a körülötte levő udvaroncok, mint a mennyire ez az oly szelíd, látszólag oly szerény asszony törődött vele, hogy mit mond, vagy mit tesz a férje. Julien belépéséig igazában csak gyermekei érdekelték. Kis betegségeik, fájdalmaik, apró örömeik töltötték be minden érzését e léleknek, mely egyébként csak Istent imádta, miként akkor, amikor még a besançon-i Szent szív-zárdában volt.

Egyízben, a nélkül, hogy bárkit is vallomására méltatott volna, mikor egyik fia lázban feküdt, majdnem olyan érzése volt, mintha a gyermek meghalt volna. Durva hahotázás, vállvonogatás, melyet néhány lapos megjegyzés követett az asszonyi butaságról - ez fogadta, ha házasságuk első éveiben, szükségét érezve, hogy könnyítsen a szívén, ilyenféle gyötrelmeit föltárta férje előtt. Az ily tréfábavétel, főként, ha gyermekeinek betegségére vonatkozott, mindmegannyi tőrszúrás volt de Rênal-né szívének. Íme, mi következett a jezsuita kolostor mohó és mézes hízelgései után, amelyek között ifjúságát töltötte. Nevelését a fájdalom végezte be. Nagyon is büszke lévén, semhogy még csak barátnője, Derville-né előtt is szóba hozza efféle bánatait, úgy képzelte, hogy minden férfi olyan, amilyen férje, Valenod úr, vagy Charcot de Maugiron, az al-préfet. A bárdolatlanság és a legdurvább érzéketlenség minden iránt, ami nem volt pénzérdek, elsőbbségi kérdés vagy rendjel-ügy, a vak gyűlölet minden ellenkező véleménnyel szemben a férfiak oly természetes tulajdonságának tűnt föl előtte, mint hogy csizmában járnak és nemez-kalapot viselnek.

De Rênal-né még hosszú évek után sem tudott hozzátörődni e pénzhajhászó emberekhez, akik között élnie kellett.

Ez volt a nyitja a kis paraszt Julien sikerének. De Rênal-né édes és az újdonság varázsától tündöklő élvezetet talált e nemes és büszke lélek iránt való rokonszenvében. Rövidesen elnézte volna neki a legnagyobb járatlanságot is, amiben csak újabb kellemet fedezett volna föl és modorának érdességét, amit lassanként kicsiszolt. Úgy találta, hogy érdemes őt meghallgatni, még ha a legközönségesebb dolgokról beszélnek is, még ha csak egy szegény kutyáról van is szó, melyet az utcán átmenőben egy paraszt szekere elgázolt. A szenvedés e látványa harsogó nevetésre fakasztotta férjét, Julien-nél ellenben azt látta, hogy összehúzza koromfekete és szépen ívelt szemöldökeit. Lassankint úgy tetszett előtte, hogy nagylelkűség, a szív nemessége, emberies érzés csak ebben a fiatal abbéban található. Neki juttatta mindazt a rokonszenvet, sőt csodálatot, amit ez erények az előkelő lelkekben ébresztenek.

Párizsban Juliennek de Rênal-néhez való viszonya hamar egyszerűsödött volna; de hát Párizsban a szerelem a regények gyermeke. A fiatal nevelő és félénk úrnője három-négy regényben, sőt a Gymnase couplet-iben is megtalálták volna helyzetük megvilágítását. A regények kijelölték volna nekik a szerepet, amit játsszanak, megmutatták volna a mintát, melyet utánozzanak és a hiúság előbb-utóbb rákényszerítette volna Julient, hogy akár minden élvezet nélkül is vagy éppen kedve ellenére kövesse a mintát.

Aveyron vagy a Pyreneusok valamelyik kis falvában az éghajlat tüze döntő befolyást juttatott volna a legkisebb eseménynek is. A mi borúsabb égboltunk alatt egy szegénysorsú fiatal ember, aki csak azért nagyravágyó, mert szívének emelkedettsége szükségét érezteti vele némely oly élvezetnek, amit csak pénzzel lehet megszerezni, nap-nap után láthat egy harminc éves, igazán eszes asszonyt, aki gyermekeivel van elfoglalva és a legkevésbé sem választja regényekből a követendő mintaképet. A vidéken minden lassabban, apránként halad; több a természetesség.

De Rênal-né gyakran a könnyekig megindult, ha a fiatal nevelő szegénységére gondolt. Julien egyízben valósággal sírva találta.

- Mi történt, asszonyom? Valami baj van?

- Nem, barátom - felelt de Rênal-né. - Szólítsa a gyermekeket, menjünk sétálni.

Karját karjába öltötte és oly módon támaszkodott reá, hogy Juliennek föltűnt. Ezúttal történt először, hogy barátjának szólította.

A séta vége felé Julien észrevette, hogy de Rênal-né nagyon pirul. Az asszony meglassította lépteit.

- Bizonyára tudja, - szólt Julienhez, a nélkül, hogy reánézne, - hogy egyetlen örököse vagyok egy nagyon gazdag nénémnek, aki Besançonban lakik. Igen sok ajándékot kapok tőle... Gyermekeim fényesen haladnak... oly csodálatosan... hogy szeretném megkérni önt, fogadjon el tőlem hálám jeléül egy kis ajándékot. Mindössze csak néhány aranyról van szó, a min fehérneműt vehetne. Csakhogy... tette hozzá még jobban elpirulva és elhallgatott.

- Nos, asszonyom? - kérdezte Julien.

- Férjemnek, - folytatta fejét lehajtva, - nem szükséges róla szólnia.

- Alacsony termetű vagyok, asszonyom, de nem alávaló! - fakadt ki Julien megállva, haragtól villogó szemekkel és egész testében kiegyenesedve. - Ezt ön figyelmen kívül hagyta. Rosszabb volnék egy lakájnál, ha beleegyezném, hogy bármit is rejtegessek de Rênal úr elől, ami pénzemre vonatkozik.

De Rênal-né mintegy megkövülve állott.

- A polgármester úrtól, - folytatta Julien, - amióta házában lakom, öt ízben kaptam harminchat frankot. Bármikor kész vagyok megmutatni kiadásaim jegyzékét de Rênal úrnak vagy akárki másnak, még Valenod úrnak is, aki gyűlöl.

De Rênal-né sápadtan és reszketve hallgatta e kitörést és a séta bevégződött, a nélkül, hogy egyikük is tudott volna tárgyat találni a beszélgetés folytatására. A de Rênal-né iránt való szerelem egyre lehetetlenebbé és lehetetlenebbé vált Julien gőgös szívének; ami a nőt illeti, ő tisztelte, csodálta Julient; kikapott tőle. Azzal az ürüggyel, hogy jóvá akarja tenni a megalázást, amivel önkénytelenül megsértette, fölszabadította magát a leggyöngédebb gondoskodásra iránta. E viselkedés újdonsága egy hétig boldoggá tette de Rênal-nét. Az eredmény az volt, hogy Julien haragja részben lecsillapodott; de távolról sem látott benne olyas valamit, ami személyes vonzalomhoz hasonlított volna.

- Íme, - szólt magában, - milyenek a gazdagok: megalázzák az embert és aztán azt hiszik, hogy egy kis majomkodással mindent helyrehoznak!

De Rênal-né szíve sokkal csordultabb és még sokkal ártatlanabb is volt, semhogy - elhatározása ellenére is - el ne mondja férjének, hogy mit ajánlott Juliennek és hogy ő mily módon utasította vissza.

- Hogy’ tűrhettél el - kiáltott föl de Rênal úr megbántva - visszautasítást egy cselédtől?

És hogy de Rênal-né kifogásolta e kifejezést:

- Úgy beszélek, mint a boldogult Condé herceg, amikor udvari tisztjeit bemutatta fiatal feleségének: - „Mindezek az emberek - mondta - cselédeink.” - Fölolvastam neked ezt a lapot Besenval emlékirataiból, melyek nagyon tanulságosak a rangbeli dolgokra nézve. Mindenki, aki nem úriember, nálad él és fizetést kap - cseléded. Mindjárt beszélek is ezzel a Julien úrral és adok neki száz frankot.

- Ah! barátom, - szólt de Rênal-né remegve, - csak ne a cselédek előtt!

- Igazad van. Még féltékenyek lehetnének és méltán - szólt a férje, kifelé indulva és az összeg nagyságára gondolva.

De Rênal-né egy székbe hanyatlott, majdnem ájultan a fájdalomtól. Megalázza Julient és az én hibámból! Irtózott férjétől és tenyerével elfödte az arcát. Erősen megfogadta, hogy többé nem mond meg semmit.

Mikor Julient meglátta, egész testében reszketett; torka annyira összeszorult, hogy egy szót sem tudott kiejteni. Zavarában megfogta Julien kezét és megszorította.

- Nos, barátom, - szólt végre, - megvan elégedve a férjemmel?

- Hogyne volnék? - felelt Julien keserű mosollyal; - száz frankot adott.

De Rênal-né mintegy határozatlanul nézett reá.

- Nyújtsa karját, - szólt végre oly bátor hangon, amilyet Julien még nem tapasztalt nála.

Megmerészelte, hogy egyenesen a verrières-i könyvkereskedőhöz ment, noha az megrögzött liberális hírében állott. Itt kiválasztott tíz arany ára könyvet, hogy gyermekeit megajándékozza velük. Csakhogy ezek a könyvek épp azok voltak, a melyekről tudta, hogy Julien szeretné őket. Azt kívánta, hogy mindegyik gyermek ott a boltban írja reá nevét a könyvekre, melyek neki jutottak. Míg de Rênal-nét boldoggá tette, hogy elég bátor volt ily elégtételt adni Juliennek, addig ez elámult a könyvek nagy tömegén, amit a könyvkereskedésben látott. Sohasem mert belépni egy ennyire profán helyre; szíve dobogott. Távolról sem gondolva arra, hogy mi történik de Rênal-né lelkében, mélyen elgondolkozva azon törte a fejét, mi volna a lehetséges módja, hogy egy fiatal papnövendék megszerezzen néhányat e könyvekből. Végül azt gondolta, hogy ügyességgel talán rábeszélheti de Rênal urat, hogy gyermekeivel meg keli ismertetni azoknak a híres nemeseknek a történetét, akik azon a vidéken születtek. Egy hónapi készülődés után Julien sikerre jutott a tervvel, még pedig annyira, hogy néhány nap múlva elég bátor volt beszélgetés közben de Rênal úr előtt szóbahozni egy dolgot, ami a nemes polgármesternek még sokkal kínosabb volt: azt, hogy járuljon hozzá egy liberális ember vagyonának a növeléséhez oly módon, hogy számlát nyittat a könyvkereskedőnél. De Rênal úr elismerte, hogy helyes volna, ha legidősebb fia látna bizonyos könyveket, a melyeket később a katonai iskolában beszélgetés közben említeni hallana; de Julien észrevette, hogy makacsul megköti magát és nem hajlandó tovább menni. Valami titkos okot sejtett; de, hogy mi legyen az, - nem tudta kitalálni.

- Úgy vélem, uram, - mondta aztán neki egy napon, - semmiképp sem járja, hogy egy oly kiváló úri embernek, amilyen egy Rênal, a neve belekerüljön a könyvkereskedő szennyes listájába. - De Rênal úr homloka kiderült. - De nagyon rossz ajánlat volna - folytatta Julien alázatosabb hangon, - egy szegény papnövendéknek is, ha valaha rájöhetnének, hogy a neve benne volt egy könyvkereskedő lajstromában, aki könyveket ad kölcsön. A liberálisok azzal vádolhatnának, hogy a leggyalázatosabb könyveket olvastam, sőt, ki tudja, még arra is vetemedhetnének, hogy a nevem után odajegyzik e vétkes könyvek címét. - Azonban Julien nem folytatta tovább. Észrevette, hogy a polgármester arca újra a zavar és a bosszúság kifejezését ölti magára. Julien elhallgatott. - Megvagy már, - gondolta magában.

Néhány nappal később, a legidősebb gyermek de Rênal úr jelenlétében kérdést tett egy könyvre vonatkozólag, mely a Quotidienne-ben jelezve volt.

- Hogy elkerüljünk minden alkalmat, melyből a jakobinusok diadalt kovácsolhatnának, - szólt a fiatal nevelő - és hogy mégis módom legyen felelni Adolf úr kérdéseire, valamelyik utolsó cseléd nevében elő lehetne fizetni a könyvkereskedőnél.

- Látja, ez nem rossz gondolat, - felelt de Rênal úr, láthatólag megörülve.

- Mindenesetre azonban ki kellene kötni, - folytatta Julien azon a komoly és majdnem szomorú hangon, mely oly jól illik bizonyos embereknek, amikor régóta ápolt vágyaik beteljesülését látják, - ki kellene kötni, hogy regényt a szolga nem vehet kölcsön. Ezek a veszedelmes könyvek, ha egyszer bejutnak a házba, még elronthatják a nagyságos asszony szolgálóit és magát a szolgát is.

- Ne feledje a politikai röpiratokat sem, - tette hozzá de Rênal úr fölényes kifejezéssel. Leplezni akarta a csodálatot, amit a nevelő ravasz megoldása keltett benne.

Ily apró fogásokból tevődött össze Julien élete és ezek sikere sokkal jobban elfoglalta, mint a határozott előszeretet érzése, melyet csak rajta állott, hogy kiolvasson de Rênal-né szívéből.

Az érzelmi arány, mely egész életfolyását jellemezte, megújult a verrières-i polgármester úr házában is. Itt is, épp úgy, mint apja fűrészmalmában, mélységesen megvetette az embereket, akik között élt, ezek pedig gyűlölték őt. Az al-préfet, Valenod úr, vagy a ház egyéb barátainak beszédjeiből, melyek a szemük előtt lejátszódott dolgok körül forogtak, mindennap azt látta, hogy mily kevéssé felelnek meg eszméik a valóságnak. Ha valami dolog előtte csodálatraméltónak tetszett, környezete éppen ezt találta gáncsolni valónak. Belül ilyenkor mindig azt mondta: Mily vadállatok, vagy mily buták! Mindebben az volt a mulatságos, hogy mérhetetlen gőgje mellett gyakran egy csöppet se értett ahhoz, amiről beszéltek.