Jessica Schiefauer

A hordozók

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-79-1

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jessica Schiefauer: Bärärna /Romanus & Selling, Stockholm, 2020/

Copyright

© Jessica Schiefauer, 2020

Hungarian translation © Teplán Ágnes, 2025

Published in agreement with Hedlund Agency AB, Stockholm

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Swedish Arts Council,

A fordítás a Swedish Arts Council támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Egyesült Kontinensek Szervezetének Alapokmánya

MI, AZ EGYESÜLT KONTINENSEK NÉPEI,

elhatározván azt,

1) hogy megmentjük a jövő nemzedékét a járványtól (továbbiakban fertőzésnek nevezzük), amely kevesebb, mint tizenegy hónap alatt sok millió ember halálát okozta és elmondhatatlan szenvedést szabadított a világra,

2) hogy azonnali intézkedéseket foganatosítunk a fertőzés terjedésének megakadályozására, ennek érdekében – feltérképezvén a fő terjedési útvonalakat – a fertőzés ellenszerének feltalálásáig teljesen elkülönítjük a nőket és a férfiakat,

3) hogy a nyitott társadalmat a nők kezébe adjuk (akiket a továbbiakban hordozóknak nevezünk),

4) hogy valamennyi körbekerített, szökésbiztos területen karanténokat alakítunk ki a férfiak számára (akiket a továbbiakban terjesztőknek nevezünk),

5) az összes rendelkezésre álló erőforrást biztosítjuk – mind a nyitott társadalomban mind pedig a karanténban – a gyógyszerkutatás szolgálatára, azzal a céllal, hogy a lehető leghamarabb visszatérhessünk a közös élethez.

Ennek folytán Reykjavík városában összegyűltünk, hogy valamennyi nemzet képviselői által létrehozzuk és elfogadjuk ezt a kötelező erejű dokumentumot, amelynek neve az Egyesült Kontinensek Szervezetének Alapokmánya.

SOK ÉVVEL KÉSŐBB

HOGYAN IS KEZDŐDIK egy történet? Hol veszi kezdetét az események láncolata, amely az embert kibillenti a megszokásaiból és megváltoztatja? Minél tovább gondolkodom ezen, annál kevésbé tudom megmondani. Talán a hegyomlással kezdődött minden, amikor a nagy kövek rázúdultak a házra, ahol felnőttem. Vagy akár Irisburg légikikötőjében indulhat a történet, ahol leestem a lépcsőn, és Simone felsegített. De az események láncolata, az a folyamat, amely a megszokottból az ismeretlenbe lökött és elhozott ide, akkor kezdődött, amikor Simone bejelentette, hogy gyereket akar.

~

ÉS NEM CSAK ő akart. A hírekben egyre gyakrabban szerepelt ez a téma, újabbnál újabb riportok szóltak: az elöregedő népességről, a csökkenő születésszámokról, és az egyre alacsonyabb termékenységről. Közben folyamatosan kaptuk a tájékoztatást arról, milyen új támogatásokat lehet igénybe venni a gyermeket vállalóknak: egész napos tehermentesítés, tejstimulálás a nem hordozó gondviselő számára, valamint technikai segédeszközök, amelyek minimalizálják a fizikai terhelést. A Tanács szlogenje villogott a képernyőkön, és naponta többször is elhangzott a Néprádióban: Mindenki, aki akar, képes lesz gyermeket hordozni! A csapból is ez folyt nemcsak az egész városban, hanem az egész kontinensen is.

Nem ért váratlanul. Nem erre gondolok. Valójában már régóta tudtuk. Az elmúlt évtized során többször is figyelmeztettek a csökkenő születésszámokra. De olyan távolinak tűnt az egész, hogy nem sokat foglalkoztunk ezzel. Aztán mintha valami álomból ébredtünk volna, szégyenkeztünk, amikor a következmények nyilvánvalóvá váltak. Már régóta tisztában voltunk a problémával, és mégsem cselekedtünk. Talán erre építették az intenzív kampányukat is, amelynek óriási hatása volt. Míg ebben éltünk, észre sem vettük, de utólag már jól körvonalazható, hogy a gyermekvállalás gondolata mindent hatalmába kerített, és mindenhová beszivárgott, az elménkbe és a beszédünkbe egyaránt. A hordozás fogalma alatt egy olyan hozzájárulást, lehetőséget értettek, amellyel viszonozhatjuk mindazt, amit a társadalomtól kaptunk. Egyre többen látogattak el a klinikára és jelentkeztek megtermékenyítésre. Aktivitásnak, politikai tettnek értékelték, ha valaki egészséges kislányt akart a világra hozni. Minden alkalommal, amikor így beszéltek erről, kellemetlenül érintett, és egyre élesebben tudatosult bennem, mit is jelent valójában; egy új embert kell összetákolni odabent, mintha a test valamiféle gyár volna. Erre sosem lennék képes, gondoltam, akármennyi utódra is van szüksége a társadalomnak.

Én aztán nem arra termettem, hogy gyermekeket hordjak ki. Már a puszta gondolatától is idegenkedtem, jóllehet tudtam, hogy fizikailag képes lennék rá. Simone számára viszont még képtelenebbnek tűnt ez az ötlet, mivel ő méhzsák nélkül született. A magzatburokból, amelyikben kifejlődött, hiányzott valamilyen anyag, és ez okozta a rendellenességet. Amikor megismerkedtünk, Simone szűkszavúan ugyan, de még azt is megemlítette, hogy a hordozója meghalt a szülésben. De sok éve már egyikünk sem hozta szóba a dolgot.

~

SIMONE MEG ÉN sok szempontból különböztünk egymástól. Jómagam szerettem az agyamat tornáztatni, a fizikai munkát viszont hanyagoltam. Az Irisburgi Nyelvi Központban dolgoztam, ahol skandináv nyelvet tanítottam bevándorlóknak. Imádtam végigkísérni, és segíteni az újonnan érkezőket, hallgatni, ahogy meghódítják a számukra korábban idegen fonémákat, a különféle hangokat. A különbségeket a b és a p, meg a k és g, valamint a d és a t hang között. Személyes győzelemként könyveltem el, ha a tanfolyam végén megfelelt osztályzatot adhattam a tanítványaimnak. De az is ugyanolyan büszkeséggel töltött el, ha valaki megkapta a letelepedési engedélyét. Én is bevándorlóként kezdtem, voltak emlékeim, milyen nyakatekert nyelvtörőnek éreztem a skandináv kiejtést. És arra is jól emlékszem, milyen öröm volt felmutatni a tanúsítványomat, azután kérvényezni a lakhatási jogot meg az élelmiszerkuponokat.

Elhivatottnak éreztem magam a munkámban. A nyelvekkel való foglalkozás mindig is egyfajta létmódot jelentett a számomra. Mondhatni identitásom egyik alapköve volt. Szinte bizsergést éreztem, amikor egy kifejezés pontos fordítása után keresgéltem. A nyelvek árnyalatai, különböző hangzásvilága mindig is menthetetlenül magával ragadott.

Simone-t más fából faragták, de persze ő is nagyon elkötelezett volt a munkájában. Katasztrófavédelmi gondnokként dolgozott, szerette használni a fizikai erejét, és ki nem állhatta az egyhelyben ülést. Esténként sáros cipőben tért haza, hajából mohadarabok lógtak, néha még a szemöldöke is összeborzolódott, az arca meg koromfekete volt. Mi ketten szépen éltünk sok éven keresztül. Simone el tudta terelni a figyelmem a nyelvekről, és képes volt rábírni, hogy letegyem a képernyőkönyvemet, gondoskodott róla, hogy rendesen egyek, mozogjak és emberekkel találkozzak. Én meg kiszedegettem a tűleveleket a hajából és lekezeltem a sebeit, amelyekhez ő maga nem fért hozzá. Továbbá elrendeltem, hogy néhány napig maradjon ágyban, ha úgy megfázott, hogy alig tudott lábra állni, de ő mégis ki akart volna menni takarítani egy felhőszakadás vagy vihar után. Ritkán veszekedtünk, és sosem irigykedtünk egymásra. Meg tudtuk adni egymásnak mind a távolságot mind pedig a közelséget, mikor mire volt szükségünk. Egyszerűen és szeretetben éltünk. Nekem nem hiányzott semmi, és azt hittem Simone-nak sem. De aztán a múlt nyáron bedobta a hordozás ötletét. Úgy fogalmazott, egyre inkább valami belső ürességet érez, amit már semmivel sem lehet kitölteni. Létezett egy új technológia, egy tudományos felfedezés, amely lehetővé tette, hogy egy üres ballonra hasonlító szintetikus méhzsákot helyezzenek fel a testben. A ballon abban az ütemben nőtt, ahogy a gyerek fejlődött és pontosan úgy működött, mint egy természetes méhzsák. Ezt a technológát azoknak tervezték, akiknek a méhzsákjukkal volt problémájuk, de különben termékenyek voltak. Attól kezdve tehát a Simone-hoz hasonlóak számára is kínálkozott ez a lehetőség.

Lehet, hogy nem sikerül, jelentette ki, de akkor is meg akarom próbálni. Képes akarok lenni! Hisz így mondják: mindenki, aki akar, képes lesz rá.

De hát – aggodalmaskodtam – az életünk, meg minden, megváltozik. Nem gondolod?

Az csak rajtad múlik, hogy megváltozik-e vagy sem, mondta Simone. Bejegyeztetheted magad gondviselőként, de ha nem szeretnéd, az sem számít. Ha csak egyetlen gyerekem is lesz, a társadalom gondoskodik a továbbiakban rólunk.

Persze, vetettem közbe. De mégiscsak komoly, nagy döntés. Nem gondolod, hogy ez megváltoztatja a dolgokat? Méghozzá alapjaiban?

De Simone nem értett egyet velem.

~

SZINTE SEMMIT nem hoztam magammal onnan, ahonnan jöttem. Csupán néhány holmit, meg a ruhákba bújtatott testemet, ami fáradt volt, elnyűtt, de legalább egy darabban maradt. Érkezésem után nem sokkal megtaláltam a képernyőkönyvemet. Horpadt volt, és sötét foltok éktelenkedtek a borítóján. Talán nedvesség érhette, vagy sokáig a napon hevert, ki tudja. De még mindig kivehető volt a borítóra vésett nevem. Az N a Nikkiben és az O az Oleanderban díszes iniciálékkal volt megrajzolva, míg a többi betű arannyal volt vékonyan kihúzva. Amikor rábukkantam, belém hasított, hogy a képernyőkönyv végig elkísért engem, és talán valaki gondoskodott róla, hogy megmaradjanak a feljegyzéseim, a történetekkel és a beszámolókkal együtt. De amikor bekapcsoltam, üresen világított. Zavartan böngésztem a levélvékonyságú képernyőlapokat, és vakítóan fehér oldalakat találtam a bejegyzések helyett. A kapcsolódás szimbólum nem égett, a tartalom végleg eltűnt. Semmi nem maradt a régi életemből.

A képernyőkönyv több héten keresztül érintetlenül hevert. Most mindennap előveszem, és leírom mindazt amire emlékszem, legyen szó emléktöredékekről, vagy az események láncolatáról. Hirtelen magával ragad az egész, akár egy szenvedély. Aztán megnézem, mit írtam, eltöprengek, hogy egyáltalán van-e értelme, és mások tudják-e majd értelmezni. Eddig csak maga a tevékenység vonzott; minden egyes szót rá kell vésni a képernyőlap felületére, egy tollheggyel, szeggel, körömmel vagy bármi hegyes dologgal. Ez megnyugtat. Olyan megérkezettség érzésem van. És valahányszor kinyitom a könyvet, s a képernyőre nyomom a tollhegyet, egy-egy kis történet kerekedik.

~

SIMONE EGÉSZ NYÁRON próbálkozott. Rendszeresen járt a dorishamni klinikára, korán indult, és későn ért haza. Vérvételeken, ellenőrzéseken és felkészítő előadásokon vett részt. Otthon pedig az éléskamra zsúfolásig megtelt élelmiszerrel, na meg Simone gyógyszerkapszuláival és étrendkiegészítőivel. Az első próbálkozás előtt még nagyon reménykedett, a második után már keserű volt, de még nem csüggedt. A harmadik kudarc után azt tanácsolták neki, hogy ne folytassa. A ballon összezsugorodott, nem tudott benne gyermek kifejlődni. És már az orvosok sem hitték, hogy a negyedik kísérlet eredményes lehet. Ehelyett arra biztatták, hogy keressen más megoldást. Fogadjon egy béranyát, vagy próbálja ki az új burokmodulokat, amelyeket a testen kívül hordanak. Sokféle jó modell létezik, mondta az orvos, sokan használják ezeket igen eredményesen!

Simone komor arccal számolt be a doktor javaslatairól. Erre megjegyeztem, fontolja meg, mert az ismétlődő kudarc kimerítő lehet a testének, lelkének egyaránt.

És számomra is, Simone, én is kikészülök attól, ahogy befelé fordulsz, és annyira a megszállottjává válsz valaminek, aminek én nem lehetek a részese. Néha olyan érzés, mintha nem is léteznék, mintha semmilyen szerepet nem játszanék az életedben.

De a szavak, amelyeket elhallgattam, és amelyeket hangosan kimondtam, csupán arra voltak jók, hogy Simone csalódottságát magam ellen fordítsam. Olyankor belém fúrta tekintetét, és a hallgatás falat emelt közénk. Kezdtem felismerni ezt a fajta csendet. Utána mindig sírógörcs következett, és amikor sírva fakadt, nálam épp ellentétes hatást ért el. Nem bírtam elviselni a bánatát, meg akartam szabadítani tőle, de már ebbe is kezdtem belefáradni.

Sírás közben bevallotta, hogy nagyon egyedül érzi magát, senki nem képes megérteni őt. – Annyira alkalmatlannak érzem magam – zokogta –, hogy a testem nem képes arra, ami másoknak sikerül, ez annyira…. méltatlan. Olyan igazságtalan.

Megtörölgette az arcát. – Jogom van négyszeri próbálkozásra – jelentette ki –, és mindegyiket igénybe veszem. Beszéljenek csak le, ahogy akarnak, de akkor is meg kell próbálnom még egyszer. Különben nem tudok ezzel együtt élni.

Az alsó ajkamat beszívtam a fogaim közé, és próbáltam ráérezni mit is kellene mondani. A nem megfelelő szavak újabb támadást provokálhattak, de a kellő kifejezések megnyugvást hozhattak.

– Egyszerűen csak reménykedjünk – jegyeztem meg. – De ha ezúttal sem sikerül, akkor lesz, ami lesz.

És Simone bólintott, és erre már nem lehetett mit mondani. Mintha egy hártya képződött volna közöttünk. Fokozatosan. És minél több idő telt el, annál áthatolhatatlanabbá vált.

~

A NYÁR VÉGET ÉRT. Beköszöntött az októberi hideg, és megérkeztek a tájékoztató üzenetek. Bemondták az utcai hangosbemondókban és a hibrideken is, egy csomó megnyugtató kép és hang kíséretében.

„A megfázások miatt ne aggódjon. Magától meggyógyul. Maradjon otthon, pihenjen, és igyon sok folyadékot. Ne feledje: a fertőzést csak egy terjesztő viheti át a hordozóra. A tünetei teljesen veszélytelenek, kivéve, ha fizikai kapcsolatba lépett egy terjesztővel. Bárki, aki szoros testkontaktusba került terjesztővel, a tünetektől függetlenül jelentse a Gárdának az XY kódon, és ne várja meg a további utasításokat. Egyéb esetben semmi ok az aggodalomra. A megfázások teljesen….

Sietve bemenekültem a hidegről, kettesével szedtem a lépcsőfokokat fölfelé. Már az ajtónk előtt megcsapott a vacsora illata. Simone a konyhai modulban állt az ételpároló mellett, egyik kezében egy krumplinyomót tartott, a másikban néhány főtt kukoricát. A haja vizes volt, és a pulóvere csupa zöld folt.

Leültem a rendetlen asztalunkhoz.

– Egész nap gazt irtottál?

Simone bólintott, és a megpuhult kukoricát szétlapította a krumplinyomóval.

– A nádas egészen az ivóvízig terjeszkedett. De szépen rendbe tettük.

Lelapította a pürét a serpenyőben. Miközben sült a palacsinta, odasétált a konyhafához és gyöngéden megsimogatta a durva kérgét.

– Katjával elsétáltunk a parkba. Mostanra nagyon kikerekedett, már kezd egész rendesen látszani a hasa.

Simone megpróbált úgy beszélni, mint máskor, mégis olyan megtört volt a hangja. Álmodozva tapogatta a konyhafa fényes leveleit, és óvatosan megnyomogatta az érett szilvákat.

– Annyira ért a gyerekekhez! Remélem, én is olyan leszek majd, mint Katja. Amikor eljön az én időm.

A tűzhelyről sercegés hallatszott, de szemlátomást ügyet sem vetett rá. Fölkeltem, hogy megfordítsam a palacsintát, s közben próbáltam semleges hangon válaszolni:

– Biztosan.

Simone meghallotta a hangomban rejlő mesterkéltséget, gyanakodva nézett rám, én meg csak lesütöttem a szemem. A serpenyőre pillantottam, a palacsinta megsült fele olyan volt, mint egy holdbéli táj. Foltok, kráterek, égett kéreg. Egyetlen mozdulattal ráborítottam egy tányérra, és gyorsan négy egyenlő részre vágtam.

– Milyen jól néz ki!

Mímelt könnyedséggel tömtem magamba a falatokat, és Simone is ugyanígy tett. Rágtunk és nyeltünk. Megállapítottam, hogy ez a legfinomabb kukoricapalacsinta, amit valaha ettem és ezzel Simone is egyetértett. Vacsora után elmosogatott, én meg indultam a szobámba a képernyőkönyvemmel. Aznap este gyönyörű volt a naplemente Irisburgban. Ezután napokig nem került szóba a gyerek-téma.

~

EMLÉKSZEM az egyik délutánra, amikor Simone már negyedszerre próbálkozott. De ez a nap nem róla szólt, és talán még csak fontos nap sem volt, és más körülmények között valószínűleg meg is feledkeztem volna róla. Most azonban beugrott, és drágakőként ragyog az emlékezés fonalán. Ez is része az események láncolatának, ezért leírom.

A házunk kapujában rám mosolygott egy teli kosár alma, amivel teletömtem a zsebeimet és így indultam a Nyelvi Központba. Útközben elropogtattam kettőt, és éppen a harmadikat rágcsáltam, mire megérkeztem. Rubel és Charlie a konferenciateremben ültek, a fali képernyő be volt kapcsolva, de senki nem nézett abba az irányba. Rubelnek be volt dugva a füles, csak az egyik kezével intett. Charlie egy előadást hallgatott a képernyőkönyvén, miközben az egyik hajtincsét csavargatta. Még hallottam pár mondatot a karantén biztonsági problémáiról, mielőtt észrevett és kikapcsolta.

– Nahát, alma! Van még?

Kivettem egyet a zsebemből és odadobtam neki. Elkapta az almát, beleharapott és csak úgy hersegett a foga alatt. A fali képernyőn ismerős dallam csendült fel, Rubel azonnal kivette a fülhallgatóját és kihúzta magát.

– Most kezdődik a vita! Gyere, Nikki!

Úrrá lett rajtam a szorongás.

– Elég sokat kell készülnöm.

Mire Rubel sértődötten végigmért. Szerinte a Központnak amúgy is kevesebbet kellene foglalkoznia a nyelvi problémákkal és többet a társadalmi kérdésekkel. Úgy gondolta, Charlie meg én eltékozoljuk a tehetségünket. De hát ti képesek lennétek hatással lenni ezekre a dolgokra – szokta mondani –, ehelyett diftongusokról fecsegtek!

Charlie helyet csinált maga mellett a kanapén, és rácsapott az ülőkére.

– Nincs más választásunk, Nikki, ugye tudod. Rubel sosem bocsátaná meg, ha elslisszolnánk.

És egy kissé lehalkította a hangját, színpadiasan csücsörített a szájával:

– És én is szeretném, ha itt lennél egy kicsit, mielőtt eltűnsz a szobádban.

Elmosolyodtam. Charlie-val mindig így évődtünk. Úgy tettünk, mintha flörtölnénk egymással. És ez így ment, amióta ismertük egymást. A nyakam köré fonta a karját, amikor leültem mellé, és néhány röpke, száraz csókot hintett az arcomra, mielőtt a képernyő felé pillantott. A stúdióban kigyúltak a fények. A vita egyik résztvevője a Hordozó Párt alapítója volt, Leila Kinder. Testhez simuló borsózöld kosztümöt viselt. Mélykék szeme volt és rövidre nyírt sötét, göndör haja. A másik személyt nem tudtam beazonosítani. Világos haj, széles ajkak, halványzöld szemek. A moderátor Lou Dubois néven mutatta be, mint a Brit Szövetség tanácsának egyik tagját. Őt kérdezték először.

– Önök a Brit Szövetségen belül egy új projektet indítanak el, ahol a terjesztők és a hordozók között megpróbálnak kapcsolatot kialakítani. Ezt nevezik Önök Rezervátumnak. Mi a szándékuk ezzel?

Lou Dubois megnedvesítette az ajkát, és megsimította a haját.

– Eljön a nap, amikor feltalálják a gyógyszert, és a karanténokat feloldják. A mostani társadalom merőben különbözik attól, amit a fertőzés tombolása idején választottak ketté. Mi alkalmazkodunk a klímához ahelyett, hogy a klímát akarnánk magunkhoz igazítani, a jólétet díjazzuk szemben a sikerrel, és többre értékeljük az életet a magántulajdonnál. Amikor a karanténokat feloldjuk, akkor a terjesztőknek érezniük kell, hogy kiváltságos helyzetbe kerülnek azzal, hogy ők is részt vehetnek és beleszólhatnak ebbe az életformába. A jövőben együtt fogunk élni, és már most el kell kezdenünk az erre való felkészülést.

– És hogy néz majd ki ez a mindennapokban, hogyan fog megvalósulni?

– Bizonyos számú terjesztőt kiválasztunk és a rezervátumba költöztetünk. Ott hozzájutnak ivóvízhez, természeti erőforrásokhoz és egy mini társadalomban élhetnek. Ez hatalmas különbséget jelent a karanténhoz képest. Friss levegőhöz juthatnak és a szabad ég alatt élhetnek, maguk választhatják meg mivel foglalkozzanak, és a hírválogatásainkból is részesülhetnek. A rezervátumon belül a hordozók, ha akarnak, szabadon mozoghatnak, de csak a beüvegezett zónákon belül. Természetesen semmilyen fizikai kontaktus nem engedélyezett. De a terjesztők és a hordozók láthatják egymást és beszélhetnek egymással. Vagyis ismerkedhetnek.

Kinder fölemelte az egyik ujját.

– Szép gondolat, Lou, de nem reális. Őrültség ilyen kockázatnak kitenni a lakosságot.

Kinder hangjában hallani véltem valamit, ami mindig is hatással volt rám. Volt valami a hangszínében, ami a képernyőn keresztül is átjött.

Dubois feszengett és egy vörös folt jelent meg a nyakán.

– Más szövetségekhez hasonlóan nálunk is próbáltak megszökni a karanténokból, mielőtt felmerült a projekt ötlete. Most nincs rendbontás, mert csak jó magaviselettel kerülhetnek be a rezervátumba. És amikor néhány terjesztő meg is szökött, nem fertőzött meg egyetlen hordozót sem. Hát nem ez is azt erősíti, hogy a terjesztők nem akarnak ártani?

Kinder nem válaszolt, hanem átnyújtott egy dokumentumot. Vajon honnan húzta elő? Rajta ült vagy elrejtette a ruhája ujjában, ki tudja. Most mindenesetre Dubois kezébe adta és éles hangon a következőket mondta:

– Ez a múlt havi kimutatás az Önök népesség nyilvántartójából. Itt láthatja, hogy ugrásszerűen megnőtt a kijelentkezések száma. Az emberek el akarják hagyni a Brit Szövetséget. Nem azért, mert levegőváltozásra van szükségük, még csak nem is szerelemből távoznak, hanem mert félnek. Régebben az ilyeneket hívták „menekülteknek”. Az Ön népe menekül, és ha én lennék a helyükben, ugyanezt tenném. A lakosság nem akarja és nem támogatja ezt a projektet!

Rubel erre felkiáltott.

– Hajrá!

Dubois teljesen nyugodtan ült. Arcán vörös foltok jelentek meg.

– Vannak, akik a távozás mellett döntenek, így igaz. De sokkal többen választják azt, hogy maradnak.

Kinder nem kapott lehetőséget a válaszadásra, mert a műsor véget ért. A fény elhalványult, a műsor szignálja halkan felcsendült a háttérben. A műsorvezető egyedül maradt a reflektorfényben, összefoglalta a legfontosabb fejleményeket, és kellemes délutánt kívánva elbúcsúzott.

Rubel hevesen rázta a fejét.

– Ezek a britek hülyék. Ebből katasztrófa lesz!

Charlie vállat vont.

– Az legyen a britek dolga, hogy mit akarnak és mit nem. Nem kell beleártani magunkat, semmi közünk hozzá.

Rubel erre felhördült.

– Szerinted azok, akik kijelentkeznek a Brit Szövetségből, merrefelé veszik az irányt?

Az asztalra mutatott, ahol szokatlanul nagy halomnyi kérelem tornyosult. Charlie a szájához emelte a kezét. Rubel sokatmondóan bólintott.

– Pontosan Charlie, ők bizony ide fognak jönni, és nekünk kell gondoskodni róluk. Elkezdődött.

A térdére támaszkodva, szuszogva állt fel. Mielőtt kikapcsolta volna a képernyőt még utoljára felvillant Kinder arca. Nagyon tisztán emlékszem: a körvonalai elmosódtak, mégis ő uralta az egész képernyőt. Elég nagy volt a kontraszt a sötét haja és a sápadt bőre között. Mindehhez pedig ködlámpaként világító kék szemei voltak.

~

NÉHÁNY NAPPAL később terménynap volt. Korán ébredtem, és Simone szobájának ajtaja nyitva állt, bár ő maga nem volt otthon, és semmilyen üzenetet sem hagyott. Rengeteg terményünk volt, amit beszolgáltathattunk. A ház körül az előkertben nőtt csiperkét meg rókagombát mindennap leszedtük, amennyi csak fért a betakarító zsákokba. A konyhafa ágai is roskadoztak a szilvától. Leszedegettem az érett gyümölcsöket, és óvatosan megtöltöttem a háti kosaramat. A gomba nem hozott annyit, de a szilva értékes volt. Arra számítottam, hogy legalább hét stemplit kapok az összes terményért.

Amikor kiértem a lépcsőre, Nour ott állt a Katjával közös lakásuk előtt. Volt nála egy nagy szatyor alma, és megörült, amikor látta, hogy mindketten ugyanoda tartunk. Nour magas, erős és energikus megjelenésű volt. Ám egy perccel sem vállalt többet, mint a kötelező negyvenórás havi szolgálat, és amilyen gyakran csak tudott, elutazott más szövetségekbe. Néha pár hétig felcsapott robbantómesternek, vagy állatgondozónak, és aztán több hónapig semmit nem csinált. A legkevésbé sem hozták lázba az extra stemplik. Tökéletesen megelégedett azzal, hogy az élelmiszerkuponokból éljen, mert lefedte az összes alapvető szükségletét, és ennyi neki bőven jó volt. Gyakran eszembe jut, hogy Katjával együtt ők is ugyanolyan furcsa párt alkottak, mint Simone meg én, jóllehet másképp: az egyikük alapos volt és előrelátó, a másik meggondtalan és impulzív.

Amikor kiértünk az utcára Nour nyugtalanul körülnézett.

– Nem megyünk riksával? A szatyrom olyan nehéz!

Aztán nyílt a kapu és hosszú, felkontyolt ősz hajával megérkezett Heidi egy bevásárlókocsival, ami tele volt minden földi jóval. Súlyosnak tűnt, de amikor segíteni akartam csak könnyedén megveregette az arcomat.

– Amíg bírom, magam szeretnék boldogulni, ugye megérted? Rendeltetek már riksa taxit?

A Terménypiac magas kapui alatt az emberek kocsikkal, kosarakkal és edényekkel közlekedtek. Algát, céklát, kelkáposztát, méhviaszt, valamint hagymaféléket szállítottak. A fabódék telis-tele voltak gombával, bogyókkal és a gabonasoroknál nagy kupacokban állt a liszt. A legnagyobb forgalom az Importáruk utcájában volt, mindenki haza akart vinni legalább egy zacskó fűszert vagy egzotikus magokat. A beszolgáltatásra hozott terményeinket leadtuk és ezért stempliket kaptunk a képernyőkönyvünkbe. A szilváskosár súlyosabb volt, mint amire számítottam. Tíz stemplit kaptam az egészért. Oldalba is böktem Heidit, és büszkén mutattam a csillogó kerek pecséteket.

– Nem rossz. Habár…

És ő is föltartotta a könyvét. Tizennégy stempli ragyogott az első képernyőlapon. Amikor látta rajtam az irigységet, halkan fölnevetett, aztán belém karolt és húzott magával a tömegbe.

A legtöbb termékből bőséges kínálat volt. A gyümölcsrészlegen mézkörték és kajszibarackok sorakoztak. A gabona bódéban felpakoltam magam háromféle liszttel, fűszeres süteményekkel, és egy nagy zacskó árpadarával. Egy másik bódéban a tejüveg mögött jókora darab kerek sajtok rejtőztek, továbbá vajjal és joghurttal megtöltött hordók. Úgy izgultam, mint egy gyerek, hogy legyen még áru. A zabtermés elég gyér volt, így a tejtermékek hiánycikknek számítottak. A pult mögött a segédek úgy sürögtek, mint a fecskék. Ide-oda cikáztak, szeleteltek és rakodtak, valamint stempliket nyomtak a vásárlók könyveibe. A zamatos illatú termékek között az emberek nevetgéltek és fecserésztek. De akkor hirtelen valami érezhetővé vált a levegőben, mint amikor megváltozik az időjárás. Az arcok szinte megdermedtek. Valaki felkiáltott, és a segédek a pultok alá bújtak. Ahogy körülnéztem, láttam, hogy három ember közeledik felénk. Majdnem szívgörcsöt kaptam. Nagyobbak voltak nálunk, kettő közülük erős szőrzettel rendelkezett. Világos bunda borította a nyakukat, az állukat és az arcukat. A mellettem lévő asztaloknál egy figyelmeztető kiáltás hangzott fel:

– Terjesztő, terjesztő!

A bőröm alatt áramlott az adrenalin. Kristálytiszta pillanat volt, amikor az ember minden idegszála, és izma megfeszül. Már kiskorom óta belém ivódott ez az éberség: az ilyen alakok veszélyt jelentenek! De, amikor közelebb értek, észrevettem a jelet. A kabátjuk hátára volt festve, a nyakukra volt tetoválva: XX, XX, XX. A pulzusom csillapodott, a feszültség alábbhagyott. A felszabadító kiáltás bódéről bódéra szállt: „Ezek csak xerxészek, nincs veszély, ne ijedjenek meg!” De az emberek mégis elhúzódtak és a piac távolabbi részébe mentek. A levegő megtelt zúgolódással, motyogással, valaki még utánuk is köpött, másvalaki meg beszólt, és torzszülötteknek titulálta őket. A kis csoport az egyik tejesbódé szabad pultjához sétált. Amikor megérkeztek, a legnagyobb előlépett és felmutatott egy nyitott könyvet, ami tele volt stemplivel.

– Egy kiló sajtot, két csupor joghurtot, egy tálka vajat, és öt liter tejet, legyen szíves.

Az erős hang szinte felszántotta a levegőt. Érdes és mégis öblös zengésű volt, mintha egy nagyobb üregben képződött volna, mint ami elfér abban a testben.

A boltsegéd levágott egy kisebb darab sajtot, megtöltött egy kisebb csuprot tejjel és egy még kisebbet joghurttal, és az egészet a pultra tolta. A nagydarab szemügyre vette a termékeket.

– Ez túl kevés. És hol van a vaj?

Erre a segéd rideg hangon válaszolt:

– Ennyit kapsz.

– De hát egy csomó stemplim van!

– Ez több embernek is elegendő, mint amennyien ti vagytok.

– Úgy gyűjtöttük össze a stempliket, mint mindenki más! Kiérdemeltük ezeket, és jogunk van beváltani!

A segéd csak sóhajtott.

– Most már lóduljatok innen!

Mire a csoport vonakodva elindult. Egyikük azt motyogta, hogy hagyják az egészet a fenébe, felőle akár mehetnek is. De a nagy ember fölemelte a könyvét a levegőbe.

– Ez nem igazság, nem utasíthattok el minket!

– Most már elég!

A szomszédos bódéból kiáltás hallatszott. Az egyik boltsegéd fegyvert ragadott, és a kis csoportot vette célba. Abban a pillanatban Nour ott termett a tejes bódénál, kezében a saját könyvével. A pulthoz furakodott, mire a nagydarab figura leejtette a saját könyvét, és megadóan felemelte a kezét. Nour le nem vette a szemét a csoportról, és közben hátra szólt a válla fölött a segédnek.

– Tedd el a fegyvert!

– De…

– Tedd el a fegyvert.

A segéd úgy tett, ahogy Nour mondta. Úgy tűnt, hogy a csoport is megszeppent a nyers hang hallatán.

– Menjetek innen. Ti aztán nem engedhetitek meg magatoknak, hogy balhéba keveredjetek!

A nagydarab kivételével mindenki engedelmeskedett. Megfordultak és szemlesütve a kapu felé kullogtak. De a nagy ember nem mozdult, hanem ott maradt felemelt kézzel. Nour erre a két ujjával fölemelte az állát.

– Mire vársz?

– Fölvehetem a könyvemet?

Nour a padlóra pillantott, ahol a könyv hevert nyitott lapjaival lefelé.

– Igen, de igyekezz!

És a nagy ember lehajolt, közben le nem vette a szemét Nour-ról, majd a könyve után nyúlt, hogy eltegye a zsebébe. Aztán guggolva hátrálni kezdett, majd óvatosan fölegyenesedett és megfordult, végül a kapu felé igyekezve a társaival együtt eltűnt.

A tömeg föllélegzett. Az egyik boltsegéd a fejét csóválta, a másik azt motyogta, hogy lőnie kellett volna, legközelebb ne habozzon. Nour meg eltette a könyvét, és amikor visszajött hozzánk, Heidi derékon ragadta.

– Ez igen! Micsoda fellépés. Pedig már jó régen volt, hogy a Gárdában szolgáltál, nem igaz?

Nour vállat vont.

– Ismerem a szabályokat és tudom, hogy mit kell ilyenkor tenni. Ugyanúgy, mint amikor ott szolgáltam.

Lassan minden visszatért a régi kerékvágásba. Nour persze jó pár elismerő pillantást zsebelt be. Valaki még egy kis zacskó fűszert is a kezébe nyomott és megdicsérte, milyen bátran viselkedett. A piac újra megtelt beszélgetéssel és élettel, és mindenki igyekezett gyorsan beszerezni mindent, amire eddig még nem kerített sort. Heidi oldalba bökött a könyökével. Egy nagy hordó málnás cukorkát kapkodtak szét az egyik édességbódénál. Fejenként harminc dekával a markunkban, majszolva ballagtunk ki a kapun, és már a hibridnél jártunk, mire rádöbbentünk, hogy teljesen megfeledkeztünk a sajtról és a tejről.

~

Aznap este a házunkkal szemben lévő bárban vacsoráztunk. Heidi, Nour, Katja meg én. Sárga és barna levelek hullottak az utcára. Az ablakok nyitva álltak, és alkonyatban fürdött az égbolt. Megpróbáltam elérni Simone-t, de nem jött válasz. A szám foglaltat jelzett. Feltételeztem, hogy valahol a föld alatt vannak, talán kábeleket fektetnek, vagy valamilyen anyag koncentrációját mérik a kőzetekben. Vacsora előtt darázsvizet ittunk, csípős íze marta a nyelvünket. Édes sült tészta illata szállt felénk, és Katja mohón szívta magába az étvágygerjesztő illatot. Mire Nour szeretettel megpaskolta a hasát.

– Te aztán kettő helyett is éhes vagy.

Katja fölnevetett, aztán az arcára fagyott a mosoly. Kezét a keresztcsontjára helyezte, mire Nour aggódva előre hajolt.

– Fájásaid vannak?

– Nem olyan vészes.

Heidi elgondolkodva nézett rá.

– Nem kellene, hogy fájdalmaid legyenek, ugye tudod? Valami baj van?

Katja arcán halvány mosoly jelenik meg.

– Hormonkiegészítőket szedek. Fellazítják a medence szalagjait. A medencének rugalmasnak kell lennie, hogy a baba kijöjjön.

Csak néztem.

– Szülni…. fogsz? Nem császár lesz?

Katja az asztalon lévő edényből kiemelt egy jókora cukorgyökeret, és beleharapott.

– Jobb szülni. A gyereknek is meg nekem is.

Nour erre forgatni kezdte a szemét.

– Olyan régimódi vagy, drágám. A legújabb kutatások szerint az a legjobb, ha….

Heidi gyengéden, de határozottan félbeszakította:

– A legjobb az, ha mindenki azt csinálja, ami neki jó. Az a legjobb.

Nour a homlokát ráncolta, épp tiltakozni készült, amikor kinyílt a konyha ajtaja. Az ételt hatalmas tányérokon és kancsókban, tálakban és edényekben szolgálták fel. A konyhafőnök elégedett mosollyal fogadta mohó tekintetünket.

– Íme az őszi teli tál! Fogyasszanak jó étvággyal!

Azonnal szót fogadtunk. Szedtünk magunknak, és körbeadtuk az edényeket. A tányérokról finom illatok szálltak, étvágygerjesztő volt. Már az első falat sült hagymától elteltem és minden porcikámat átjárta a boldogság. Csöndben eszegettünk, mint akik megállapodtak, hogy teli szájjal nem fognak beszélgetni. Élveztük az ízeket, csupán néhány szó és hümmögés hallatszott az asztalunknál. A tányérok lassan, de biztosan kiürültek. Katja végzett először, hátradőlt a székében és a hasára helyezte a kezét.

– Ilyen kaját én sose tudnék készíteni, függetlenül attól, hogy mit hozok a piacról.

Heidi is lenyelte az utolsó nagy falatot, és eltolta a tányérját.

– Képzeld, balhé volt a piacon!

Nour, felsóhajtott.

– Nem olyan nagy ügy.

Katja hol az egyikre, hol a másikra nézett.

– Hogy értitek? Mi történt?

Heidi lassan elszopogatta az utolsó retket.

– Jöttek a xerxészek. Balhé volt.

Nour erre hárító mozdulattal válaszolt.

– Egyáltalán nem volt semmi dráma.

– Volt fegyverük! Az neked nem volt dráma?

– Mindannyiunknak van fegyvere. Még ha a legtöbben porfogónak is tartjuk az óvóhelyen. És ma sem volt szükség fegyverre. A xerxészek teljesen ártalmatlanok.

Katja megborzongott.

– De pont úgy néznek ki, mint a terjesztők! Tényleg biztosak lehetünk abban, hogy nem fertőznek?

Nour bosszúsan csettintett a nyelvével.

– A xerxészeknek nincs y-kromoszómája. Ti is tudjátok! Nem számít, hogy néznek ki.

Katja mogorván vállat vont.

– Lehet. Mindegy, akkor is csúnyák.

Nour kinyitotta a száját, mert nem értett egyet, de aztán mégsem szólalt meg. Lassan kifújta a levegőt az orrán keresztül, és inkább a tányérján fellelhető utolsó morzsáknak szentelte a figyelmét. Heidi lassan végignézett az asztalon.

– Kész vagy Nikki? Lépünk?

Amikor kiléptünk az utcára, Heidi sóhajtott egy nagyot.

– Miért menjek most bele? Egész éjjel ezen fognak rágódni.

– Eh. Imádnak ilyeneken rágódni.

Heidi kuncogott. Egymásba karoltunk, és úgy mentünk végig az utcán, mint két kislány. A levegő tiszta volt és hűvös, a házak mögött az ég még kék színben játszott, de fölénk már súlyos sötétség borult, és csak a csillagok világítottak.

~

Simone már otthon volt, mire megérkeztem. A szobájában feküdt az ágyban, holott még elég korán volt. Az áporodott, fülledt levegő arról árulkodott, hogy már régóta ott hevert. Leültem az ágy szélére.

– Hogy vagy?

Hangja rekedt volt és bágyadt:

– Gyere és bújj ide egy kicsit.

Bemásztam a takaró alá, belefúrtam az orromat a sprőd hajába. Ujjaim keresztülsiklottak a teste lankáin: a vállán, a lapockáján és a gerincén. Éreztem a választ, de mégis feltettem a kérdést:

– Mi történt?

Simone szeme csillogott a félhomályban, a hangja elcsuklott.

– Megérkeztek a teszteredményeim. Ezúttal sem sikerült a dolog.

Nem szóltam semmit, csak bólintottam. Óvatosan átkaroltam, fejét a vállamra vontam.

Homlokát a nyakamhoz szorítottam. Éreztem a reszkető lélegzetét, ahogy küszködött a könnyeivel. Nyöszörgő, kétségbeesett sírás tört fel belőle… Zokogott és zokogott, és levegő után kapkodott. Megcsókoltam a feje búbját.

– Bárcsak tudnék tenni valamit. Segíteni valahogy.

Nézett rám, kisírt szemmel, és megtörölte az orrát.

– Tudnál nálam aludni ma éjjel, Nikki?

Magamhoz húztam.

– Nem fogsz horkolni?

– Mindig horkolok.

– Mázlid van. Imádom a horkolásodat.

Halvány mosoly jelent meg az arcán, és a vállamhoz bújt. Még néhány percig folytak a könnyei, éreztem a bőrömön. Aztán lassan elcsendesedett. Éberen feküdtem, vártam, hogy elszenderüljön.

~

ELTELT PÁR HÉT. Nagyon hidegre fordult az idő. Megborzongtam, amikor a zsilipek mellett sétálva megláttam a turbinákban áramló jeges vizet. Dermedt ujjaimmal szorosabbra húztam magamon a kabátot, és ki sem emeltem az államat a galléromból, amíg a buszmegálló kupolája alá nem értem. Aztán megláttam Nourt. Éppen víziszivarozott és körülötte buborékok úsztak a levegőben. Egyik a másik után pukkadt szét. Párás lélegzetem elkeveredett a kékesszürke füsttel.

– Kérsz?

Elfogadtam a szivart, szívtam egy bugyborékoló slukkot, éreztem, hogy a szájüregem megtelik az ízével. Nour megmosolyogta a pöfékelésemet.

– Megyek a Bazárnegyedbe. Ilyenkor a legjobb, a finom nyalánkságok mindig estefelé bukkannak elő. Tarts velem!

A Bazárnegyednek nem volt igazán eleje, sem vége. Nem volt bejárata sem kijárata, és mégsem lehetett mással összetéveszteni. Ennek az illatokhoz, színekhez vagy akár az emberekhez volt köze, vagy ahhoz a különös hangulathoz, ami nem volt fellelhető sehol máshol a városban. Egy véletlenszerű labirintus, kusza utcákkal, ahol sosem épültek fel rendes házak. A telkeket rozoga kerítések választották el egymástól vagy acéldrótot feszítettek ki. Itt-ott faházak és előttük éjjel-nappal nyüzsgő piac terült el. A standok mindenféle maradék anyagból épültek, és a termékek fölött kifeszített szövetdarabok függtek. Amikor esett az eső, ponyvákat