Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Faust orvos

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bródy Sándor

FAUST ORVOS

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-778-9 EPUB
ISBN 978-963-559-779-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1890
az elektronikus változat az 1890. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Enrique Simonet Lombardo (1866 – 1927) Boncolás
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Faust orvos

Délutáni negyedfél órakor már mind a két várószoba tömve volt. A belső szobából kiszólt a segédorvos:

- Nem szabad több jegyet kiadni... senkit is beereszteni. Zárja be az ajtókat... Az ablakokat nyissa ki!

Az inas kitárta az ablakokat. Heves, szemkápráztató nyári nap rohant végig a szobákon, a főváros nyarának pállott, tikkadt levegőjét, a belvárosi utca ezüstös porát hozva be magával. Ragyogott minden; az átellenes palota homokkő-szobrai szikráztak, az utcát keresztül szelő sürgönydrótok mintha égnének ezüstös fénnyel.

Le kellett ereszteni a függönyöket. A júliusi délután álmos homálya követte a ragyogást. A várószobák betegei ásítottak. Künn is álmosan folyt az élet. A nyári forgalom lusta morajából kihallatszott egy-egy terhes kocsi kellemetlen csörömpölése, ember-tolta talicska keserves nyikorgása. Az igás szekerek széles kereke alatt idegbántóan nyögött a megpuhult aszfalt.

A várószobák betegei meg-megrezzentek ezekre a sajátságos, szinte emberi hangokra: olyik fejéhez, melléhez vagy lábaihoz kapott, s az ásítást, a sejtelmes suttogást, a visszafojtott zajokat: zűrzavar, nyögés, izgatottság váltotta fel.

I.

Még egy negyedóra hiányzott a háromból. S még mindég érkeztek páciensek. Nehéz betegek, akik épp most érkeztek a fővárosba s az utazástól még azon porosan egyenesen ide siettek. Gazdag képzelt betegek, akik minduntalan felszaladgáltak ide élvezni a drága szórakozást: bajukat újra elsírni, századikszor, újfent elpanaszolni a híres orvos-professzornak.

Lázas lélegzetvétellel jövevények álltak meg az ajtó előtt. Kopogtattak, az inas kinézett:

- Nincs hely, holnap! És bezárta előlük az ajtót.

Sóhaj, a kétségbeesés tört szavai, rimánkodás, szitok, gorombáskodás hallatszott be a lépcsőházból. Míg a várószobában elhelyezkedett betegek egyrésze kárörvendőn mosolygott; de egypáran elhalványodtak: «ha mink rekedtünk volna odakünn!» - ez a gondolat fejeződött ki az ideges arcokon.

Egyébként bizonyos megnyugvás, az orvosba, a tudományba helyezett bizalom vett erőt rajtuk. Csakhogy végre itt voltak, itt ülhettek a sekrestyeszagú levegőben. A behomályosított szoba ébenfautánzatú zongorájával, az angol acélmetszetekkel a pompeji vörös falon: a nagy külföldi hírlapok a fekete olvasó asztalon, a pálma, páfrány-csoport a szögletekben, a gyászruhás komolyképű inas a rendelő szoba ajtajában, az orvosok váró-termeinek egyéb különösségeivel, szinte meggyógyította bajaikat egy pillanatra.

Azután szemlátomást örültek annak, hogy így együtt vannak, mindannyian komoly betegek, testvérek a legnagyobb emberi nyomorúságban. S bár féltékenykedtek, sőt irigykedtek amiatt, hogy ki jusson elébb a tanár színe elé, mégis részvéttel tekintettek egymásra. Egy kövér úr - valószínűleg uralkodáshoz szokott vidéki birtokos - hangosan, dühösen méltatlankodott, hogy az utolsóelőtti számot kapta: későre hagyott fiatal asszonykák affektálva siránkoztak, de a nagyobbik rész magába fojtotta keserűségét, kíváncsian nézegette egymást. Majdnem mindegyikük azt tartotta a másikról, hogy rettenetes színben van s aligha húzza ki a telet. De a szomorú diagnózist magukba fojtották, sőt vigasztalták egymást, adták a tapasztaltat, a tudóst, mindenre tudtak esetet, minden kóros jelenségnek keresték a megokolását. Hangzott és visszhangzott a stereotip kérdés: «mitől van». A «megfáztam», mint minden kór legfőbb oka, folyton szerepelt.

Az igazi betegek közül kirikított néhány elegáns hölgy. A jólét és tétlenség divatos betegei, akik eljöttek félrevezetni a professzort és ennek révén férjeiket, hogy valami híres fürdőbe mehessenek. És félénken, összefogott ruhával, virágot, vagy illatszeres üveget szagolva, - nehogy rájuk ragadjon valami betegség - nyugtalanul járkáltak fel s alá, rettegve attól, hogy szoknyájuk érintkezni talál amaz asszony-alkotta csoporttal, honnan az idegbetegségek technikus terminusai hangzottak ki.

Csudálatos bajok, csudálatos nevek; az egyszerű neuralgiával, vagy a közönséges hisztériával már alig mert valamelyikük is előhozakodni. Egymásra licitálták a különösnél különösebb bajokat, iszonyatos fájdalmakról panaszkodtak, és amint valamelyikük elbeszélte baját, s annak szimptómait: azonnal akadt a csoportban nem egy, ki ugyane betegségben sínylett, hirtelen ugyanezeket a jelenségeket észlelte magán. Majdnem összevesztek azon: kinek van nagyobb, bonyolultabb betegsége, érdekesebb baja, habár titkon örültek, hogy nem egyedül való betegek, s az, hogy más is szenved, nemcsak ők, vigaszt nyújtott nekik.

Melankolikus fiatal lányok, sajátságos, kékesen zománcozott szemükkel egykedvűen néztek maguk elé. Sem a társalgás, sem a környezet, sőt még saját maguk is alig érdekelte őket. Csak olykor vetettek különösen merev tekintetet a férfiakra, akik itt sokkal csekélyebb számmal voltak, mint az asszonyok, de közlékenységben még ezeken is túltettek.

Ők voltak a mély hang abban a komor és zavaros szimfóniában, mely a betegségek száz jajából, nyűgösködéséből, tört és magukban érthetetlen hangjaiból itt összeverődött. Ők voltak az igazi szenvedők, kiket egyaránt nyűgözött le az élet terhe s a betegség. Mintha asszonyaik szenvedésének terhét is ők viselnék: sokkalta fáradtabbnak, lenyűgözöttebbeknek látszottak, mint ezek, akik itt minden bajuk dacára csinosak, sőt fessek voltak. De míg a hölgyek arcát legtöbbször szinte rúttá tette a szenvedés: a férfiak, mintha megszépültek volna a lebírhatatlan kórokkal való hősi, de haszontalan küzdelmükben. Arcuk megnyúlt, megvilágosodott, csodálatos értelmességű homlokok éles körvonalai keltek ki az asszonyok duzzadt arcai közül.

Idegbaj szülte vaksággal megvert emberek, a szem tabetikus kórjának áldozatai, kezdődő gerinczagybántalmak betegei, és mindama rokon bajosok, kik előtt tehetetlenül és tudatlanul ereszti le kezeit az orvos: bízva, kétségbeesve, reménykedve és szepegve beszélték el egymásnak bajaikat, melyeknek nehezebb része saját szenvedésükön kívül abból állt: mi lesz a családból, a gyerekekből, az asszonyból, az eltartott anyából, vagy kis testvérekből, ha ez még igy tart sokáig?

Könnyen kötődtek az ismeretségek, de mégis voltak zárkózott urak, hölgyek, könnyebb betegek, akik nem igen ereszkedtek beszédbe. Egy elegáns ügyvéd, kinek nem volt egyéb baja, csak az, hogy egy idő óta képtelen akár egy egyszerű keresetet is megszerkeszteni: nem felelt a kérdezősködésekre, de titkon figyelt, hogy mit beszélnek körülte hát ha megtalálja a szenvedésben párját? Az egyik szögletben, kis lány kíséretében, végre lelt egy iszonyatosan összetört alakot, aki szomszédjának épp az beszélte, hogyan keletkezett a baja. Egészen úgy, mint az övé. Mintha parázs hullott volna agyvelejére. Mégis kérdezősködni akart, de nem tudott, tovább kellett mennie.

Három-négy asszony s egy fiatal lány nedves nagy szeme kísérte mozdulatait, hozta még jobban zavarba. Végre is érezte, hogy nem szabad többé itt maradnia. Szinte kifutott innen. Távozása némi örömet keltett. Ezzel is több idő jut rájuk - ezt gondolták magukban.

Majdnem mindannyian azt szerették volna, ha az orvos nekik szentelné az egész délutánt. Különféle vizsgálati módszerekről beszéltek. Vulpian, Charcot, Duchenne, Kraft-Ebing, sőt hírnevesebb hazai orvosok nevei is hangzottak fel minduntalan. Az idegbajokról irt hírnevesebb munkákat, a Kraft-Ebing speciális iratait, Charcot híres előadásait, Vulpian «Physiologie da système nerveux»-jét, Rosenthal «Nervenkrankheiten» című munkáját emlegették. Aztán a közkézen forgó fércművek címei, adatai, magyarázatai vegyültek bele a suttogó beszélgetésbe, s egy pillanatra úgy látszott, mintha nem is betegek, de orvosok százai ülnének itt óriási konzíliumot.

Voltak itt olyanok is, akik az idegkór- és gyógytan egész irodalmát áttanulmányozták és ajánlgatták, egész a rajongásig dicsértek valami új, kísérletező gyógyszert, esetleg gyűlölettel szidták a morfiumot, vagy egyéb narkotizáló szert, mellyel orvosuk «megmérgezte» őket.

Lassankint megszokták a díszes szobák nehéz levegőjét is. És nevettek, amikor valaki erősen döngette a bezárt ajtót. Az inas kérdezte: «Ki az?» Egy ismert báró és országgyűlési képviselő ingerülten nevezte meg magát. De az ajtó nem nyílt ki, az inas szárazon felelé:

- Nem lehet... holnap...

Ez az egyenlőség jól esett nekik. Szóba került, hogy egy bécsi professzor milyen módon dorgálta meg a királynét. Híres orvosokról kezdtek anekdotázni, míg egy kecskeszakállú úr - naiv és jóságos arccal - az orvosok karakteréhez szolgáltatott adatokat. Bejárta Európa minden nevesebb specialistáját. Felkereste J. M. Charcot a Salpetrière-ben és a szent-mártoni javasasszonyt. Megpróbálkozott mindenhol és mindenféle szerrel s betegségének tizennegyedik esztendejében arra az eredményre jutott, amit nem restellt itt is hangoztatni:

- Svindlerek, nem tudnak semmit, csak amikor vágni kell...

A várószoba órája hármat ütött. A kecskeszakállú úr elnémulva rezzent össze. Zsebéből pepszin boros kis üvege kiesett.

A rendelő-szoba megnyílt. A hangulat újra komor és kínos lőn. Hisztérikus asszonyok, leányok újfent felvették szánalmas és a szánalomra leső szerepüket. Huszan panaszkodtak egyszerre fejfájásról, s talán csak kettő érezte igazán. A legváltozatosabb grimaszok keltek, tűntek, újra keltek. Hölgyek tolongtak a tükrök előtt végsőt igazgatva toalettjükön. Egy szép szőke hölgy rimánkodott az inasnak:

- Egy fésűt... nincs egy fésűje?...

És valami vigyázatlan ajak a kisebbik szobában hangosan nevezte meg azt a fogalmat, melyben mindaz, ami itt van, s mindaz, ami nincs itt: véget ér. Hangosan mondta ki ezt a szót: halál.

«Halál» visszhangzott a nagyobbik szobában, a nélkül, hogy bárki is megremegett volna. Olyan közel volt hozzájuk a zordon kép, hogy nem is látták. Elrendezkedtek helyeiken s izgatottan nézték, hogy eresztik be az első beteget. Alig öt perc múlván a másodikat, aztán a harmadikat, negyediket.

II.

A várakozók száma egyre fogyott; hat óra felé már alig voltak bent nyolcan, kilenczen. A beszélgetést is abba hagyták, s nyugtalansággal lesték, míg rájuk kerül a sor, úgyhogy egész világosan meghallatszott izgatott szívüknek ideges dobogása, amíg a rendelő-szoba ajtajában várakoztak. Mintha esküvőre mennének, bírájuk elé állnának. Az izgatottság, a félelem torkukba szorította a szót. A még mindig dühös birtokoson meg kisérőjén kívül alig beszélt más.

Az aztán, hogy neki indult, beszélt bőven. Orvosnövendék volt és tanítványa a híres idegprofesszornak. Két éve hallgatja előadásait, s ezer részletet tud róla.

A várakozók leapadt csoportja mohón nyeli el szavait amint rajongással szól az európai hírű tanárról, a csodálatos gyakorlatú orvosról.

- Mennyit kereshet évenkint? vág közbe egy börzén spekuláló búzakereskedő.

- Hatvan-hetvenezer forintot. De amúgy, hazulról is gazdag.

- Nem volt zsidó? kérdi a birtokos.

Az orvosnövendék méltatlankodva rázta meg fejét:

- Zsidó! ördögöt. De mégis van a dologban valami. Az apja erdélyországi örmény eredet, de már tiszta magyar, míg az anyai nagyanyja spanyol zsidó származású. A híres Bonavesztékből, azok a dúsgazdag fakereskedők...

A híres fakereskedő-dinasztiáról a börziáner tudott sok részletet. De nem hagyták mind elmondani, az orvosnövendéket kérdezték tovább:

- Hát az egyetemen?

- Az egész délelőttöt tantermében s kórházában tölti. Talán minden kollegája között neki van a legtöbb hallgatója. Különösen a mióta szülészetet is ád elő. Nem is valami nagyon szeretik tanártársai. Jaj annak a hallgatójának, aki neki fizet tandíjat s a másik szaktanár előtt kell vizsgáznia! Ő maga nem valami sokat törődik a tandíjakkal, nagyon sok hallgatójának elengedi. Pedig ez éppen nem szokásos az orvosi fakultáson... Olykor-olykor még rigorozumra is ád pénzt olyik földhöz ragadt növendékének.

- Szépen ád elő?

- Lassan s nem folyékonyan, de néha nagyon szépen. Megérzik rajta, hogy sokat tartózkodott külföldön, szó-helyezésében van egy kis gallicizmus. Három évig volt segédorvos a párizsi Charite-ben, ugyanennyi ideig segédtanár a strasbourgi egyetemen. Azt hiszem, ott marasztalták is, sőt Bécsbe is hívták tanárnak, de nem ment.

- Hazafiságból?

- Bajosan. Beteg mindenütt van az egész világon. Más lesz az oka...

- Asszony? - kérdezte egy asszony.

Az orvosnövendék mosolygott.

- Nem hinném. Beszélnek ugyan titkos és nyílt viszonyairól, hóditásairól, melyeket itt a mágnásnegyedben és túlnan a Lipót-városban tett, de hát ezek csak apró flörtölések. Van is neki ideje egy asszonnyal foglalkozni, amikor tanulmányának tárgya minden asszony.

- És milyen szép ember! vágott közbe egy nagy, piros-kalapos asszonyság, olyan hangon, amint azok szoktak beszélni, akik gyakorta akaratukon kívül is beszélnek.

Mindannyian elmosolyogták magukat. Az orvosnövendék vékony, szinte lapos fejével igent intett. Aztán valamit súgott a lecsillapult birtokos fülébe. Csak ezt lehetett belőle meghallani:

- Az asszonyok...

- Vajon mért nem nősül? kérdezte mintegy önmagától a piroskalapos hölgy.

- Minek, kinek? Nincs rá ideje. Aztán annak az esetleges feleségnek nem volna valami jó dolga. A folytonos alkalom... folyton asszonyok között... akik imádják... meg a könyvek... a kórház, a hullák...

A szigorlóorvos meglassította hangját. Már csak két beteg volt a váróteremben. A rendelő szobából a villanygép búgása, a beteg nyögése, egy női sikoly s valami kellemesen csillapitó hang hallatszott ki. A tanár beszélt a piros-kalapos asszonysághoz, mint valami kis gyerekhez.

A lakás túlsó részén a másik inas eresztette ki a megvizsgált betegeket, akik csendesen vonultak végig a lépcsőn. Valamelyikük zokogott s nem akart elmenni.

Végre a birtokost is beeresztették. S kevés vártatva utána a legutolsó számú beteget, egy fehér hálófőkötős, folyton reszkető öreg asszonyt.

III.

Egy pár perc hiányzott a kilencedfélből.

Az inasok kinyitották az ablakokat, aztán füstölővel jártak végig a szobákon.

Az egész ház elnémult, mint ahogy kihalt körös-körül az egész városrész. És egy egész utca visszhangzott, amint bakjával, fűrészével a hátán valami favágó végig ballagott rajta, ki, haza, a vasúti híd felé.

A ház csendjét is léptek zaja akasztotta meg. Bent a rendelő szobában valaki izgatottan járkált. Majd megszólalt a villamos csengettyű, négyszer. Az úr világosságot parancsolt s az inasok törpe, de rendkívül széles lámpákat vittek be a belső szobába. Némán tették le a konzolra, szó nélkül gyújtották meg az íróasztal fölötti lusztert. És hallgatagon várták a parancsot:

- Oltsátok el... vigyétek ki! szólalt meg egy kedvetlen hang a sarok felől. Majd kevés vártatva hozzá tette:

- Elmehettek, a kocsis ne jöjjön fel, nem megyünk sehová.

Újra homályos lett a szoba. Az álló íróasztalon, ablak mellett egy nagy könyvbe jegyezgetett a segédorvos.

A tanár kinézett az ablakon. A múzeum felől már gyújtogatták a lámpásokat. Éjjeli lámpák - alvók számára.

Csakugyan úgy tetszett mintha aludnék az egész városrész. Aludt: az ide látszó múzeum zöld lombjainak ágyában, széltül a lovarda elmosódott körvonalai érclovával egyetemben, a magyar urak kis és nagy palotái parkjaikkal s portásaikkal együtt. Az üresen hagyott, nagyrészt lakatlan címeres facade-ü házak nagy ablakai lefüggönyözve, a szép mívű kapuk zárva. Itt-ott ezüstös galandú sapkában, szájukban porcelán pipával, bóbiskolva pöfékeltek öreg portások. Házmesterné, facér inas, az úri életre kíváncsi hordáros megállt előttük.

Az Eszterházy-utca felől egy kis cukorsüteményhez hasonló palota, melyet valami kitűnő versenyló emlékére s egy még kitűnőbb színésznő kedvéért emeltetett egy magyar főúr: kivilágított, kacér kis ablakaival belé nevetett a méltóságosan néma, komoran tisztes utcába.

A professzor mosolyogva fordult el az ablaktól, segédje felé:

- Érdekes ez a Budapest. Mintha csak a kelet és nyugat tüzes vadházasságából kelt volna ki. Olyan színes, olyan különös s olyan tanulságos - nekünk, erkölcsök megfigyelőjének, idegek foldozójának. Más metropolisokban már az érzések kész betegségeivel állunk szemben, meglett konkrét tényekkel. Itt azonban a fejlődő várossal együtt fejlődnek a bajok. Elragadó összehasonlításokra nyílik itt alkalom.

Az asszisztens becsukta a kóresetekkel tele irt nagy könyvet s némán hallgatott a mesterre. A szobában növekedett a homály. Kárpitok, a falszőnyegek sötétvörös színe feketére vált. A hőmérsékletmérő embermagasságú gép, a kórok kikémlelésére szánt furcsa alakú tárgyak, villamos telepek, száraz és savas gépek, fényezett dobozokban és szabadon, meg-megingó kerekekkel, bár egymástól meglehetős távolságra: most összefolytak, egybekapcsolódtak a padló világos szőnyegének mozdulatlan, mély árnyékában. Az ablakkal szemben álló fal kárpitjának sárgás-barna világossága nem engedte, hogy az este legyen úrrá, ez egyszerre barátságos és visszarettentő szobában. Annak aranyszöges falszőnyegén lógott a szoba egyedüli képe. Hosszú és keskeny alakú keretben, hosszú és keskeny szájú emberarc francia rézmetszete.

És a Vulpian doktor arca mintha fintorgott volna. Orra hol benyomult, szája hol még jobban kiszélesbült. Feje hirtelen felényivel keskenyebb lett, mint előbb, majd hirtelen szétterült, megvilágosodott, mint valami gomolya sárga korongja. Az utca félig nappali, félig már esti világossága és a rosszul megerősített roló lóbálódzó szövete játszott vele.

A tanár már percek óta hallgatott. Olyan csend volt itt és körös-körül, hogy a külső telkek és a majorok kutyáinak hangversenye, vegyest a dunai hajók füttyentésével ide hallatszott.

- Tanár úr, ma érdekes napunk volt - hasította félbe a csendet az asszisztens - hatvannyolc beteg, köztük csak tizennégy férfi. Kiváló esetek...

A professzor kedvetlenül igenre bólintott:

- Érdekes, de hát én azokat az egészségeseket is szeretném látni, akik közül ezek a betegek kikerültek. Lássa, azt kellene egész pontosan tudnunk, hogy állnak elé a dolgok. Megfigyelni, hogy özönlik be az egészséges vidék friss folyama a főváros petyhüdt álló vizébe. Hogyan alakul át, miképp válik eggyé. Az atya még patriarcha, a fiú már idegsorvadásos. Az anya még erős és energikus, mint egy férfi, a lánya az már meghalt csalódott szerelme miatt. Hol itt a fejlődés, az átmenet hol van - azt nem látom. Az emberek nem változhattak meg oly hirtelenül s itt mégis oly hirtelenül megváltoznak. Jöjjön, kövessük életük lázas útját. Rohanjunk a rohanók után... Tanulmányozzuk a bennszülötteket. Politikájuk, társadalmuk, de legfőkép szerelmük történetét, életét, összefüggését mind ama millió dologgal, a mivel ezek összefüggenek. Vegye külön a nemeket, határolja el a nemzetiségeket, a fajokat, a különös rasszokat, a vegyeseket, a különös és a tucat-embert. Tessék fölállitani külön osztályt a foglalkozásoknak... Aztán az igy előálló milliárd adathoz adja a helyi viszonyok különbségét, az alakuló világváros kikeresendő törvényét, aztán rendezze ezt az adathalmazt.