Borítószöveg

„Előbb arról, ki is volt ő. Nem találhat sok fogódzót, aki írni szeretne róla. Nem szépítem: már életében elfelejtették. Meghalt, mielőtt rászánta volna magát, mielőtt elérkezett volna az a végzetes délután. Volt, aki azt hitte, soha nem is létezett. Egy folyóirat főszerkesztője egyszer rám telefonált. Utánagugliztam, de sehol semmi! Számonkérés érződött a hangjában: nem lehet, hogy álnév? Éppen a főszerkesztő úr lapja volt, amelyben az írásai megjelentek, többnyire a dobozban maradt dokumentumfilmjeiben elhangzott interjúk szövegét jegyezte le.”

Az elmúlt évtizedek legrejtélyesebb – s egyben talán legizgalmasabb – dokumentumfimesének életművét mutatja meg, dolgozza fel és egészíti ki Orosz István az új kötetében. Rév Júliát különösen foglalkoztatták a XX. századi történelem titkai, és konok kitartással, számtalan embert meginterjúvolva jutott el a lehetséges magyarázatokig. S hogy milyen kérdéseket kutatott? Hogy valóban volt-e Rákosinak dublőre, s talán az is lehetséges, hogy 1956 nyarán igazából ő távozott a Szovjetunióba? Hogy Kádár János egy festménnyel üzente meg: nem volt más lehetősége, mint hogy felakasztassa Nagy Imrét? Hogy Elbert János halálához komoly köze volt Andropovnak, aki egy zabigyerek titkát próbálta rejtegetni? Hogy az általunk ismert Csontváry-festmények valójában másolatok? És így tovább...

Meghökkentő verziók, s mondhatjuk, hogy ez csak Orosz István játéka – bár nagyon is komoly játéka – a történelemmel. De az is lehet, hogy mindez – nagyjából, talán, többé-kevésbé – úgy történt, ahogy Rév Júlia soha be nem mutatott dokumentumfilmjeinek irodalmi átirataiban olvashatjuk.

Orosz István (sz. 1951) főleg képzőművészként ismert. Életművének különleges darabjai az anamorfózisok, melyekben egy tükörhenger fedi fel a látszólag nonfiguratív kép titkát. Orosz István emellett kiváló, sokkötetes prózaíró, aki – gyakran – a logikátlannak látszó események mögötti titkot keresi.

© Orosz István, 2024

© Helikon Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Orosz István

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót Orosz István terve alapján készítette Oláh Gábor

ISBN 978-963-620-387-0

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A dublőr

Az 1980-as évek végén, a 90-es évek elején forgatott dokumentumfilm az egyik riportalany kérésére nem kerülhetett nyilvánosságra. A film interjúinak a lejegyzett változata itt olvasható először.

Rév Júlia újságíró vagyok, 1989-ben egy vidéki város körzeti tévéstúdiójában szerkesztőriporterként dolgoztam. Az ottani munka során véletlenül kerültem kapcsolatba az akkor 64 éves K. Ilonkával. Teljes neve közléséhez nem járult hozzá, sőt azt kérte, hogy a vele fölvett beszélgetés 30 évig ne legyen publikus. Először kamera elé sem akart állni, hosszas rábeszélésre vállalta csak a hamarosan bemutatandó interjút, miután belátta, olyan fontos és meglepő részleteit ismeri a közelmúlt magyar történelmének, melyeket rajta kívül senki mástól nem tudhatnánk meg.

– Hogyan szólíthatom?

– Lehet, kérem, Ilonkának.

– És még hogy lehet?

– Azt nem szívesen…

– Nem is arra gondoltam, hanem tudja, a másik…

– Ja, az Eufrázia, azt már lehet mondani, azt úgyse…  szóval ez lett volna a nevem. Novícia voltam a nővéreknél, de aztán épp föloszlatták a rendet, amikor…

– Novícia?

– Igen, azt jelenti, hogy próbaidős. Apáca lettem volna, örökfogadalmas, és akkor soror Eufrázia lett volna a nevem, a megváltós.

– Megváltós?

– Megváltósok. Igen, így hívták őket. Az Isteni Megváltóról Nevezett Nővérek rendje, vagy más néven Niederbronni Nővérek. Aztán 1950 nyarán az lett mondva, hogy átalakul a rend, újjáalakul, csomagoljunk, mert máshova költözünk, de nem újjáalakulás történt, hanem feloszlatás. Mindnyájunkat elküldtek Piliscsabáról.

– Odavaló volt?

– Nem, dehogy, a rendház volt ott, én dunántúli voltam, Ozmánbük, Zala megye. Körmend és Egerszeg között.

– És hogy került kapcsolatba Rákosi Mátyással?

– Hát vele azért nem…

– Hanem kivel?

– Hát, ahogy vesszük. Lehet mondani, hogy mégis Rákosi Mátyás, csak mégsem egészen…

Álljunk meg egy percre, mert a mai fiataloknak talán már nem sokat mond az elhangzott név, Rákosi Mátyás neve. Pedig ő volt a világháború utáni évtized, az 1945 és 1956 közti időszak legismertebb politikusa. Rákosi-kornak hívták az időszakot, olykor meg úgy, hogy a személyi kultusz évei. Ennek legkirívóbb formája a szovjet generalisszimusz, Sztálin kultusza volt, magát a kifejezést is – kult licsnosztyi – vele kapcsolatban használta először az őt váltó új pártfőtitkár, Nyikita Hruscsov, Magyarországon pedig Rákosi Mátyás neve fonódott össze a kifejezéssel. Az itthoni kultusz 1952-ben, Rákosi 60. születésnapján teljesedett ki. A Magyar Híradó- és Dokumentum Filmgyár egy 22 perces dokumentumfilmet készített az alkalomra. A műsorunkban megjelenő mozgóképek zömét is ebből a Filmarchívumban megtalálható dokumentumfilmből válogattuk. A születésnapra megjelent könyvek, albumok, kiállítások, munkaverseny-felajánlások mellett hihetetlen mennyiségű ajándékkal köszöntötték Rákosit. Nagyjátékfilm azonban, bármily meglepő, nem készült az életéről. Vajon miért? Erről kérdeztem Hajó Jánost, az archívum munkatársát.

– Ugye, fura? Pedig mennyit mondták, hogy minden művészetek közül a film a legelső! Magától Rákositól is hallhattuk, a Párt is folyvást a filmipart ajnározta, minden fórumon elmondták, hogy stratégiai ágazat. A születésnapi csúcsajándék egy hatvanperces játékfilm lett volna, ami Rákosi életéről szól, és ami, most már nyugodtan elárulhatom, természetesen tervbe is volt véve. Ahogy Sztálin hetvenedik születésnapjára elkészült a Sztálint dicsőítő Sztálingrádi csata című film, Rákosiról is forgatni akartunk egy életrajzi filmet, ráadásul a téma fontosságának megfelelően egy színes filmet, ami ritkaság volt akkoriban. Annyira ritka, hogy ez lett volna a második Magyarországon forgatott színes nagyfilm.

– Mint születésnapi ajándék?

– Az ilyen hosszú film, pláne ha színes, túl nagy költség ahhoz, hogy titokban lehessen csinálni, ezért a tényleges forgatás megkezdése előtt elhatároztuk, pontosabban elhatározta a pártvezetés, mert Révaiék természetesen tudtak a dologról, hogy beszámolunk róla Rákosinak. Amikor bemutathattuk, elég előrehaladott állapotban volt a dolog, a szinopszis kész volt, többé-kevésbé a forgatókönyv is, a dramaturgián, akkoriban „szövegkönyv-szerkesztőségnek” hívták, kiváló minősítést kapott, s noha a rendező személye még nem lett kijelölve, Bán Frigyes és Keleti Márton nevét emlegették legtöbbször, mert tudtuk, hogy a film fontossága miatt a rendezőről úgyis a minisztérium Filmfőosztályán, illetve a Párt Központi Vezetőségén fognak dönteni, tehát a rendező még nem volt fix, a filmgyártást megelőző legkényesebb részen, a szereplőválogatáson azonban már túl voltunk. Azt terveztük, hogy Rákosinak nem úgy tesszük föl a kérdést, hogy legyen-e film, hanem miután a szereplőválogatás során felvett anyagot megmutatjuk, azt kérdezzük, kiről tudja leginkább elképzelni, hogy megszemélyesítse, hogy a vásznon hiteles Rákosi Mátyásként jelenjék meg? Kilenc, egyenként hárompercesre összevágott anyaggal készültünk: zömök, kopasz, középkorú férfiak szerepeltek mindben, és hogy egyszerűbb legyen a választás, ugyanazokat a jeleneteket játszották el egymás után. Népbiztosi uniformisban távcsövezték a frontot, csíkos rabruhában lelkesítették börtöntársaikat, usankában osztogatták a propagandalapokat a fogolytáborokban, panyókára vetett felöltőben rázták ismeretlen elvtársak kezét, ingujjra vetkezve morzsolgatták a búzakalászokat, kigombolt mellényben szürcsöltek bele az újborba, és nyakkendősen szónokoltak sarló-kalapácsos emelvényekről. Nemcsak totálok voltak, csináltunk szuperközeliket is. Mondtuk az illetőnek, most legyél gondterhelten elmélkedő, most cinikusan kétkedő vagy jóságosan mosolygó, most gyűlöld az imperialistákat, most meg érzékenyülj el a szovjet nép nagy áldozatán – és a szereplőink pontosan megcsinálták.

Na persze levetítettük nekik az összes föllelhető híradót, hogy képben legyenek. Némelyikük majdnem jobb volt, mint az igazi. Itt a közelben, a pasaréti filmgyárban lett fölvéve az anyag, tíz nap forgatás, két vagy három nap vágás, de előtte a főszereplők, a Rákosik megtalálására tényleg hónapok mentek rá.

– Hogyan keresték őket?

– Egy ilyen akciót nem lehet nyilvánosan meghirdetni, nem lehet szétkürtölni, hogy jelentkezzenek olyanok, akik hasonlítanak Rákosira, és úgy érzik, hogy színészi tehetség is szorult beléjük – ráadásul csak olyanok jelentkezzenek, akiket múltjuk és ideológiai képzettségük is alkalmassá tesz egy ilyen szerepre. Járni kellett a színházakat, a művelődési házakat, felkeresni a kultúrbrigádokat, az üzemi önképzőköröket, érdeklődni a szakma legjobb ismerőitől, és legfőképp bízni kellett a szerencsében. Igen, azt hiszem, szerencsénk is volt. Tudja maga, hogy ki az az Alekszej Gyikij? Vagy hogy ki volt?

– Nem tudom.

– Na, hát ő volt a minta, de simán lefőztük. Ez a Gyikij, Alekszej Gyenyiszovics Gyikij egy szovjet színész volt, aki Sztálint játszotta a Sztálingrádi csatában meg aztán más propagandafilmekben. Szerintem nekünk mind a kilenc Rákosink jobb lett volna a híres Gyikijnél. De most már mindegy. Amikor meg lett vágva és össze lett ragasztva az anyag, egyben volt a kilencszereplős film, felkerestük vele Rákosit. Először kedves volt, az új fotólaborját mutogatta, a MOM ajándékát, meg a fényképezőgépeit. A Leicát, amit állítólag Sztálintól kapott. A Lóránt utcai villa földszintjén volt egy moziterem is, saját 35-ös vetítővel. Jó hangulatban kezdtük nézni a félórás anyagot, aztán hirtelen megváltozott minden. Nem magyarázkodott, csak fölállt, közölte a hirtelen fölkapcsolt fénytől hunyorgó stábbal, hogy nem lesz Rákosi-film, és ránk csapta az ajtót.

– Így ért véget a…?

– Nem egészen. Eltelt néhány hét, 1952 nyarán történt a dolog, inkább már a nyár vége felé, amikor csöngött a telefon a pasaréti filmgyár titkárságán. A Rákosi-irodát vezető Simon Jolán volt a vonal másik végén: Rákosi elvtárs újra szeretné látni az anyagot, azt kéri, vigyük föl neki, de ne csak az összevágott castingot, hanem a vágatlan anyagot, a negatívokat, sőt a szereplőkkel kapcsolatos dokumentációt is. Magyarázkodásunk, hogy az összes muszter végignézése órákig, akár egy napig is eltarthat, nem érdekelte a hölgyet – aki egyébként Péter Gábor felesége volt, tudja, az ÁVH-t vezető Péter Gáboré –, másnap déli tizenkettő a határidő, és passz. Már nem tudom, honnan szereztük a fekete Chevroletet, azzal mentünk föl a villához, jött a filmgyári párttitkár, az igazgató, a forgatókönyvíró, és én is mehettem mint majdani operatőr. Ünnepi hangulatban voltunk, azt hittük, hogy végre zöld utat kapunk, de Rákosit nem is láttuk. Az őrök átpakolták a csomagtartóból egy kerekes zsúrkocsira a filmdobozokat, papírt sem adtak róluk, és mehettünk isten hírivel.

– És később kiderült valami? Megtudták, hogy mi lett az anyaggal?

– Amikor érdeklődtünk, csak kitérő válaszokat kaptunk, aztán egy idő után már nem is firtattuk a dolgot, mert úgysem lett volna idő a forgatásra, hogy tudniillik a születésnapig meglegyen a mozi.

– Komoly veszteség lehetett.

– Óriási pénzek mentek el az elkezdett és aztán leállított mozikra. Makk filmje, az Úttörők már majdnem kész volt, Ranódy Csillagosokja is jól állt, amikor leállították, de még sorolhatnám. A mi filmünk ezekhez képest nem volt nagy anyagi veszteség, inkább azt furcsálltuk, hogy miért. Mert ideológiai kifogás, az szóba sem jöhetett.

– A fölvett anyagok tehát…

– Igen, lehet, hogy egy kicsit sokat beszéltem, a lényeg csak annyi, hogy ott voltak Rákosinál a hasonmások. Egyik-másik már a maszkmester beavatkozása előtt is nagyon élethű volt, és mivel a zömük képzett és gyakorlott színész, megtévesztően tudták utánozni a pártvezér mozdulatait, gesztusait, sőt hanghordozását is.

– Szóval, ha alteregóra lett volna szüksége, akkor kedvére válogathatott.

– Igen.

– És vajon válogatott?

– A híradókat nézve volt néha olyan érzésem, hogy talán valamelyik színészünk utánozza benne Rákosit, egy fogadáson pedig, ahova valami véletlen folytán én is meghívást kaptam, összeakadt a tekintetünk, s mintha valami kínos vigyor futott volna át az arcán.

– A kilenc hasonmás közt emlékszik valakire, aki alkalmasnak látszott egy életfogytiglani dublőr szerepre?

– Tízen voltak.

– Mintha kilenc filmről beszélt volna.

– Na igen, kilenc filmet csináltunk, de az egyikben ketten…

– Két Rákosi szerepelt?

– Bonyolultabb. Találtunk egy ikerpárt, egypetéjű ikrek, kiköpött Rákosik, akik ragaszkodtak hozzá, hogy ne külön, hanem egy személyként számoljunk velük, mert volt valami más elfoglaltságuk, ami miatt hol az egyik, hol a másik ért csak rá. Arról nem beszéltek, mi az a másik munka, belementünk, hogy egyik nap az egyik jön, a másik nap meg a másik, mert jók voltak, és tényleg nem vettük észre a különbséget. Annyira nem, hogy ha nem jelentették volna be, észre sem vettük volna, hogy a páratlan napokon Éliás jön, a párosokon meg Tóbiás.

– Éliás és Tóbiás?

– Az igazi nevükre már nem emlékszem, a hangosító nevezte így őket, aztán rajtuk ragadt. Egyformák voltak, mint két dödölle, és persze olyanok, mint Rákosi.

– Szóval tíz hasonmás volt. Emlékszik köztük valakire, aki alkalmasnak látszott egy esetleges dublőr szerepre?

– Nézze, amikor kiválasztottuk a hasonmásokat, nekünk eszünkbe sem jutott, hogy bármelyikükből Rákosi helyettesítője lehet. Mi színészt kerestünk egy néhány hetes vagy hónapos forgatáshoz. A politikai megbízhatóságukat is csak annyira vizsgáltuk, mint bármely más produkció főszereplőjét. Na jó, annál talán kicsit jobban, de annyira semmiképp, amennyire egy igazi dublőr esetében szükséges.

A Hajó úrral fölvett interjú 1988-ban, a Kádár-korszak vége felé készült. Akkoriban már nyíltan lehetett beszélni a szocializmus hibáiról, a személyi kultusz túlkapásairól, éppen készültem megvágni az anyagot, hogy valami apropó kapcsán adásba mehessen, amikor találkoztam a műsor elején bemutatott K. Ilonkával, vagy más néven Eufrázia nővérrel. A nézőket általában nem érdekli, honnan ismeri egy riporter a riportalanyt, azért hozakodom mégis elő vele, mert a témához tartozik. Füredről vonatoztam Budapest felé, amikor Csajágon hirtelen tele lett a kupém. Kiderült, hogy a déli partról jövő szerelvény bedöglött, hozzánk ültették át a Siófok felől érkező utasokat. Nem volt nehéz kitalálni, honnan jöttek, legtöbbjük trikójára nyomtatva ott volt az esemény logója, az éppen befejeződött Nemzetközi Hasonmás Verseny résztvevői voltak. A kupémba ülő hölgyekről kiderült, ők maguk nem is versenyzők, hanem a résztvevőket segítő fodrászkülönítményhez tartoznak. Pártfogoltjaik közé tartoztak a folyosón ácsorgó, elázott Elvisek, és alighanem azok a Marilyn Monroe-k, hárman vagy négyen, akiknek, mint az egymás szavába vágó fodrászok beszédéből kiderült, esélyük sem volt éremre, mert a zsűrinek ki volt adva, hogy valaki magyarnak kell nyernie, egy Zalatnay Cininek vagy egy Koós Jánosnak. Épp a hasonmások fodrászati tökéletesítése volt a téma, amikor nem tudtam megállni, hogy ne kapcsolódjam be a beszélgetésükbe. Szóba hoztam Rákosit, hogy egy kopasz eleve hendikeppel indulna, mert az ő fizimiskáját ugyebár nem lehet a frizurájával följavítani. Ezen nagyot nevettek, aztán valamelyikük rábökött a fülkeajtónál ülő hölgyre, K. Ilonkára, hogy erről ő tudna nyilatkozni. Ilonka néni, aki a Rákosi-dublőrt borotválta. Kiderült, hogy egykoron az ő dolga volt, hogy a Rákosi-alteregónak ne legyen haja. De következzen újra ő, folytatódjék az 1989-ben fölvett beszélgetésünk.

– Személyesen Rákosi Mátyással találkozott-e?

– Látni láttam, de főleg a fényképeit nézegettem, és a róla készült híradókat.

– Miért kellett ezeket megnéznie?

– Hát hogy hasonlítson.

– Ki hasonlítson?

– Jóska elvtárs, a dublőr, aki helyettesítette Rákosit.

– Milyen Jóskának hívták a hasonmást?

– Nem emlékszem, hogy megmondta volna. Azt hiszem, nem is szabadott tudni.

– Egyetlen dublőre volt Rákosinak?

– Egy, legalábbis nekem csak azzal az eggyel volt dolgom. Naponta meg kellett borotválnom, nemcsak az arcát, a fejét is. Ha esti program volt, akkor kétszer is, mert pontosan hasonlított ugyan, de több haja és erősebb borostája volt, azaz lett volna neki.

– Milyen volt, beszéljen róla! Külsőleg el tudom képzelni, de hogy egyáltalán…

– Ó, egy jótét lélek. Úgy értve, hogy szelíd és közvetlen.

– Tud olyan eseményről, amikor a dublőrnek helyettesítenie kellett Rákosit?

– Tudok, hogyne tudnék. Nem szabadott tudnom, de amikor szólva lett, hirtelen lett szólva, hogy mennem kell a borotválás meg a kikészítés végett, akkor tudtam, hogy viszik valami nyilvános eseményre. Aztán a híradómoziban vagy az újságban láttam is, hogy hova.

– Felismerte?

– Általában fölismertem, legalábbis ha közelről mutatták, de én se könnyen. Ha fölismertem, azért volt, mert tudtam, hogy mit kell nézni rajta.

– Miért, mit kellett?

– Rákosinak szétálló fülei voltak, Jóskának meg laposak, ezért a Jóska füle mögé be kellett rakni egy ilyen testszínű gyurmát, ami kinyomta neki is, hogy az övé is szétálljon.

– A fülét kellett nézni?

– A gyurma jól beragadt a füle mögé, de nyáron, ha izzadt, elég izzadós volt, ami azért érthető az ilyen helyzetben, szóval, ha nedves lett a gyurma, akkor félő volt, hogy kiesik, ezért egy nagyon vékony dróttal a fülkagylóra is rá lett akasztva. Azt mondták, olyan, mint egy modern hallókészülék, nem láttam még ilyet, de állítólag Amerikában ilyeneket viselnek a süketek.

– Nem látszott?

– Csak egészen közelről, de hát Rákosihoz senki nem mehetett közel, kivéve az őröket, mert persze neki, a hasonmásnak is kellettek vigyázók, hogy tökéletes legyen az illúzió.

– Lehetett-e tudni előre, hogy milyen eseményeken kell Rákosit helyettesítenie?

– Hivatalosan azt sem szabadott tudnom, hogy miért kell hasonlítania Rákosira. Na persze nem voltam annyira naiv, hogy ne sejtsem, huszonéves kis fruska voltam, de azért volt magamhoz való eszem, meg aztán…

– Aztán?

– Aztán egy idő után, amikor egy kicsit közelebb kerültünk egymáshoz, mesélt olyanokat is, amiket talán nem lett volna szabad.

– Közelebb kerültek egymáshoz?

– Nem úgy értem, ó dehogy, lett is volna nemulass! Csak valami szimpátia, hogy beszélgessünk, amíg borotválom a fejét. Olyan barna, bársonyos hangja volt, amit nagyon el kellett változtatnia, amikor Rákosit utánozta. Érdesebb lett, lassabb, és a kommunistát úgy mondta, komonista.

– Az érdekelne, hogy ő tudta-e előre, hol kell fellépnie Rákosi helyett?

– Igen, neki előre kellett tudnia, sőt ha beszéd volt, egy kicsit készülnie is kellett, bár fejből, azt hiszem, nem beszélhetett, a gyűléseken mindig papírból kellett szónokolnia. Voltak fura esetek is, a hatvanadik születésnap táján, akkor volt legtöbb dolga, ünnepségek, felköszöntések szerte az országban, egyszerre jelent meg ő és az igazi Rákosi, úgy értve, hogy egy időben, csak ő valahol Szabolcsban, az igazi meg tán Zalában. Persze lehet, az is csak hasonmás volt, egy második hasonmás.

– Meddig maradt kapcsolatban vele?

– Valami szert kipróbáltak rajta, hogy kihulljon a haja, szóval egy idő után már nem kellett borotválnom, a ráncokat, az arcfestést meg már magának is meg tudta csinálni. Túl sokat voltunk együtt, attól féltek, hogy valami olyat is elmond, amit nem szabadna. Elég az hozzá, hogy el lettem küldve Tabra, egy fodrászszövetkezethez. Előtte aláíratták, hogy soha, senkinek… Ami azt illeti, rosszabbul is járhattam volna.

– És Jóskával mi lett?

– 1956 júliusában, amikor Rákosit az elvtársak Moszkvába rendelték, Jóska is eltűnt. Az volt a pletyka, hogy ő repült el Moszkvába az elvtársnővel, és Rákosi titkon itt maradt. Hát, nehéz elhinni.

– Az elvtársnő miatt?

– Dehogy miatta. Na jó, egy kicsit miatta is.

– Nem látta többé soha?

– Nem láttam.

– Nem is hallott róla?

– Nem, semmit, illetve…

– Igen?

– Tudja, mutattak valakit, aki találkozott Rákosiékkal a szovjetben. Úgy alakult, hogy lehetett kérdezni is tőle, egy ilyen ankét volt, az illető meg valami riporterféleség, aki azzal fényezte magát, hogy kint, egy Arzamasz nevű városban, ahol lakott, fogadta őt Rákosi. Beszélt mindenről, az maradt meg bennem, hogy csupa vak vette körül, olyan házban laktak, valami munkaterápiás szálló vagy intézet lehetett, ahol rajtuk kívül mindenki fehér bottal járt. Itt legalább nem leselkednek utánam, mondta a látogatónak Rákosi. Emlékszem, ahogy viccelődött, hogy a vakok közé rakták a süketet.

– Süketet?

– Igen, így mondta, én meg a végén, amikor lehetett kérdezni, fölálltam, hogy miért mondta a süketet. Hát, mert volt neki mind a két füle mögött egy-egy nagyothalló készülék. Olyan testszínű, mondta az az illető, olyan amerikai fajta, amit alig lehet látni, de ő azért kiszúrta.

K. Ilonkával történt megismerkedésem, illetve a vele készített beszélgetést követően természetesen újra időpontot kértem Hajó úrtól. Ez már a rendszerváltás után történt. Nyugdíjazták, elmondása szerint azért, mert túl sokat tudott a magukat átmenteni készülő kollégákról, először azt hitte, erről, illetve a filmes szakmában bekövetkezett változásokról akarom faggatni, arra is készült, de végül válaszolt a Rákosi-filmmel kapcsolatos újabb kérdéseimre is. Ez a beszélgetés már nem az Archívumban volt, de közel hozzá, Budán, a remíz melletti presszó kerthelyiségébe ültünk be, a filmarchívumból buszozott le, ahová, mint mondta, még be-behívták, legtöbbször titokban, mert fejből tudja mindegyik filmhíradó snittlistáját.

– Emlékszik, tavaly ilyenkor beszélgettünk a meghiúsult Rákosi-film kapcsán a felkutatott Rákosi-hasonmásokról, s emlegette az ikreket, akiknek a nevüket sem tudták.

– Éliás és Tóbiás, ez volt a nevük házi használatra.

– Ha nem bánja, kérdezősködöm még róluk. Emlékszik-e, hogyan találtak rájuk?

– Negyven éve volt, vagy majdnem negyven.

– Van úgy, hogy a régi dolgokra tisztábban emlékszik az ember…

– Többen kutakodtunk, hárman vagy négyen jártuk a várost, a vidéket, és hétvégeken összeültünk megmutatni egymásnak a fotókat, amiket a szóba jöhető hasonmásokról csináltunk. Úgy rémlik, az ikrek nem egyszerre kerültek elő. Először csak az egyik, mondjuk Éliás, de mindegy, mit mondok, mert úgysem tudtuk megkülönböztetni őket, szóval meglett Éliás, azt hiszem, nem is igazi színész volt, csak cefetül hasonlított. Igen, már emlékszem, valahol a filmgyár közelében, egy kocsmában botlottunk bele, szóval szerencsénk volt. Mondtuk neki, hogy lesz ez a film, Rákosit kéne eljátszania, érdekli-e a dolog. Először azt hitte, viccelünk, egyébként szinte mindegyik azt gondolta elsőre, hogy valami rossz tréfába akarjuk beugratni, szóval először tréfára vette, aztán meg megijedt. Nem akarta vállalni, mi meg erősködtünk, jöttünk a pénzzel meg a dicsőséggel, végül azt mondta, gondolkozni akar a dolgon, alhat-e rá egy éjszakát. Alhat, mondtuk; kértük, adjon egy címet, ahol elérhetjük, de nem akarta, hogy keressük, azt mondta, inkább majd ő jelentkezik. Nem tudom, hányat aludt, kettőt vagy hármat, inkább többet, mert kezdtünk már lemondani róla, amikor előkerült, hogy hajlandó mégis, de nagyon elfoglalt, nem fog tudni minden forgatásra eljönni, a castingra sem ér rá legföljebb másnaponként, de van egy ötlete…

– Az ikertestvére?

– Igen, akkor jött elő vele, hogy van egy ikre, aki pont olyan, mint ő, az ismerőseik is keverik őket, szóval hogy az iker esetleg tudná helyettesíteni. Megbeszélhette otthon a tesójával, mert sokkal magabiztosabb volt. Úgy tűnt, már kifejezetten akarja a szerepet, azt mondta, ne aggódjunk, felváltva megoldják.

– És elhozta?

– Nem hozta, hanem beküldte. Másnap az ikertestvére jelent meg a pasaréti stúdióban, aki ha nem mondta volna, hogy ő már a másik, és persze nem magyaráztatta volna újra el a dolgot, hogy film lesz Rákosiról, hogy ő az egyik lehetséges hasonmás, meg hogy hány napos forgatásért mennyi pénz üti a markát, talán észre sem vettük volna, hogy már egy másik emberrel diskurálunk.

– Együtt nem is mentek be soha?

– Azt hiszem, nem. Arra csak emlékeznék, ha egymás mellett láttam volna kettejüket.

– Mire emlékszik még?

– Nem sokra. Először azt hittük, trükközni akarnak, hogy két gázsit szeretnének, de nem akadékoskodtak, amikor kiderült, hogy csak egy szerződést kapnak és egy fizetést.

– Szóval szerződés is volt?

– Volt hát, de csak az egyikük nevére, azt, hogy ketten vannak, nem is tudta az adminisztráció, nem kötöttük az orrukra, csak megzavarodtak volna.

– A szerződésen ott kell, hogy álljon a nevük, vagy legalábbis az egyiküké.

– Nyilván ott is volt, de amikor a filmeket be kellett vinnünk, a papírokat is bekérették, minden szerződést, kifizetést, nyugtát, még a diszpókat is.

– Az mit jelent?

– A szereplésre való behívókat hívták így, de az indigós nyomtatványokat meg a lefűzött táviratokat is bekérették.

A következő beszélgetést újra K. Ilonkával vettem fel. Három év telt el az első találkozásunk óta, nemcsak az országban történtek változások, a technika is más lett, már nem filmre, hanem videóra forgattunk, ráadásul, ahogy mindjárt hallani fogják, mi is összetegeződtünk közben.

– Ugye nem baj, Ilonka, hogy még valamit kérdezek arról a férfiról, Jóskáról, a Rákosi-hasonmásról, akinek a maszkjáért te voltál felelős?

– Tessék, ha tudok, válaszolok.

– Időközben megtudtam, hogy terveztek egy játékfilmet Rákosi életéről, amihez több hasonmást összeszedtek, állítólag tízet, hogy kiválaszthassák a legjobbat. Hallottál-e erről a filmről, illetve a szereplőválogatásról, mert a film az végül nem készült el?

– Nem hallottam.

– Akkor inkább úgy kérdezem, hogy ha a te hasonmásod, a Jóska, akinek nem tudjuk a nevét, ha őt is megtalálták volna, akik a Rákosihoz hasonlító szereplőt keresték, akkor te tudtál volna róla?

– Ha azt akarták volna, hogy én csináljam ott is a maszkját, akkor talán… de nem, mégse. Jóskát úgy őrizték, nehogy kitudódjon, hogy ő a Rákosit helyettesíti. Szóval képtelenség.

– Arra gondolok, hogy meglátták az utcán vagy valahol, csak mert hasonlít, és megkérdezték, hogy akar-e szerepelni.

– Nem lehet. A Jóska kalapban járt, vagy parókában és napszemüvegben, vigyázva volt, hogy amikor nem helyettesít, ne hasonlítson. És figyeltek is rá, egyedül szinte soha…

– Szinte?

– Az is kevésszer volt, hogy együtt, hogy ő meg én, pedig azt hiszem, akarta…

– És te?

– Hát jó, én is. Néhányszor tényleg beültünk valahova, de akkor is figyelve voltunk.

– Elmondanál egy ilyet?

– Egyszer, emlékszem, meg is ijedtünk, mert már megcsináltam a maszkját, amikor lefújták a dolgot.

– Elmaradt az esemény, ahol helyettesítenie kellett volna Rákosit?

– El. Azt hiszem. Vagy mégis Rákosi ment. Szerintem inkább ő ment, mert az őrök is eltűntek. Mi meg beültünk egy ilyen vendéglőbe Budán. Veronika, azt hiszem, az volt a neve. Sokat kellett ennie, mert három-négy kiló mínuszban volt a Rákosihoz képest, de azt mondta, hogy egyedül nem tud annyit enni.

– És mitől kellett megijedni?

– Nem volt paróka, nem volt napszemüveg, a szalmakalapját meg néha levette, hogy megtörölje a fejét, mert nyár volt, izzadt az alapozó alatt, meg hát sörözött is a pörcös csusza mellé. Szóval egyszer csak odajött két ilyen tornacipős, addig felénk se néztek, kártyáztak hátul, vagy nem tudom, szóval, hogy menjen ki velük egy kicsit. Udvariasak voltak, de hát az ávósok is így szokták kezdeni.

– És?

– Kiment velük, aztán szerencsére visszajött.

– Mit mondott?

– Épp az, hogy semmit. Ha nem beszélhetett, akkor tudtam, hogy a hasonlósággal van kapcsolatban a dolog. Az volt a fő titok.

– Mit mondtál, mi volt a vendéglő?

– Veronika. Vöröshadsereg út.

– Azok a tornacipősök filmesek lehettek.

– Miért hiszed?

– A Veronika a filmgyár mellett van.

– Hát lehet.

– Még egy kérdésem lenne. Elég fontos kérdés. Tudsz-e róla, hogy a te Jóskádnak volt egy ikertestvére?

– Ikre?

– Az.

– Nem tudok.

– Ha lett volna, tudnád?

– Nem hiszem. Látod, a nevét sem szabadott tudnom, csak hogy Jóska. Nem lehetett kérdezgetni privát dolgokról. Látszott, hogy beszélne is, meg nem is, de nem tudhatja, hányadán áll velem. Ezek ilyen idők voltak.

– Nem kérdezgetted?

– Ha kérdezgettem volna, csak gyanússá válok. Azt hiszem, kedvelt egy kicsit meg minden, de azért tartózkodó is volt.

Mátyás, az igazságos. Rövid részletet látnak a Magyar Televízió rajzfilmsorozatának egyik epizódjából: Mátyás király álruhában járja az országot. A tévé a 90-es évek közepén tűzte újra műsorra a híres rajzfilmsorozatot. Ha valaki, mint akkoriban én, Rákosi Mátyással foglalkozott, annak könnyen eszébe juthatott történelmünk másik Mátyása is. Most Ághy Elemér történészt hallják.

– Ő lett Rákosi példaképe is, nem volt nehéz kiválasztania, miután őt is Mátyásnak keresztelték. Kisfiúként elolvasta az összes Mátyás-mesét, és igyekezett volna hasonlítani a példaképhez, ami persze nem nagyon sikerült, mert a királynak vállra omló dús és hullámos haja volt (az ezerforintoson ráadásul kék színű hullámokkal), Rákosi meg már fiatalon kopaszodni kezdett. Ha a külsőségekben reménytelennek látszott is a hasonlóság, a király tulajdonságait, szokásait le lehetett másolni. Mátyás király állandó jelzője ez volt: az igazságos. Hogy annak lássák, vagyis igazságosnak, a gazdagok javait elvette, és a szegényeknek adta. Ez a módszer Rákosi Mátyás számára sem tűnt megvalósíthatatlannak, sőt a nagy tanítók, Marx, Lenin és Sztálin forradalmi műveivel is összhangban állt a dolog: borsot törni a tőkések orra alá. Majd’ minden Mátyás király-mese úgy indult, hogy az igazságos király álruhát öltött, és leereszkedett a nép közé. Természetesen Rákosi is szívesen vegyült volna el népe között, igaz, nem könnyen tudott felismerhetetlen maradni, lévén túlságosan karakteres alakját és arcvonásait, a filmhíradóknak hála, egyre többen felismerték. Mégis kereste az alkalmat az elvegyülésre, népmesei szituációkat eszelt ki, óvatosan persze, nehogy kínos helyzetbe kerüljön, ha esetleg lelepleződne. Az óvatosság többnyire azt jelentette, hogy civilbe öltözött testőrök követték, miközben a nép között forgolódott, de az is előfordult, hogy már a belevegyülésre kiszemelt nép is előre megválogatott egyedekből állt. Utólag nehéz eldönteni, talán nem is lehet, Rákosi maga igényelte-e regényes alászállásaihoz a védelmet, vagy egyszerűen képtelen volt kijátszani a pártőrség éberségét.

– Az, hogy olykor a nép közé vegyült, a Mátyás királyi minta utánzása volt, vagy a jelleméből fakadt?

– Szeretett tréfálni, aztán ha beugratott valakit, maga nevetett rajta a leghangosabban. Nem volt híján a színészi képességeknek sem. Kedvelte a különleges helyzeteket, rajongott a meglepetésekért, a teátrális szituációkért. Elég csak a Rajk-perre emlékeztetni, hogy lássuk, mennyire értett a színjátékhoz. Szerepeket osztott (Rajk védője egy csúnya zsidó legyen!), instrukciókat adott (az ügyész a vádiratot úgy mondja, mintha a saját szavai volnának!), a tárgyalás lefolyását előre megtervezte (a tanúvallomásokban egyetlen vessző sem változhat!), nemcsak a beszédek, hanem a szünetek időtartamára is volt gondja. A pártházban hangszórón hallgatta a tárgyalást, és közben távbeszélőn adott rendezői utasításokat. De olyankor is kreált színházi jeleneteket, amikor semmi nem indokolta. Gondoljon bele, Péter Gábort vendégségbe hívta, s ott, a saját lakásában fogatta le…

– Volt egy hasonmása?

– Volt, biztosan volt. Volt Sztálinnak is, a többieknek is. Kevesen tudták, titok volt, hétpecsétes, aki tudott róla, annak is tanácsosabb volt úgy tenni, mintha nem tudná, ki a dublőr. Most már persze lehet beszélni róluk. Sztálinét például Dadajevnek hívták. Feliksz Gadzsijevics Dadajev. A 49-es szélütése után minden nyilvános rendezvényen Dadajev jelent meg. Szóval Rákosi mellett is volt egy ilyen tökéletes hasonmás, egy színész, egy parodista, aki állítólag nem is volt tehetségtelen, de színészként nem csinálhatott karriert.

– Mikor történt ez? Úgy értem, ön mikor látta felbukkanni ezt a hasonmást?

– ’48-ban, a Togliatti elleni merénylet után Sztálin kiadta, hogy erősíteni kell a biztonságot. Hogy legyen egy dublőr minden főtitkár mellett. 1949-ben a választások előtti kampányrendezvényeken már biztosan megvolt. És részt is vett főleg a vidéki rendezvényeken, ahol a biztonságot nem lehetett olyan jól megoldani.

– Ha 1949-ben már megvolt, akkor három év múlva is léteznie kellett, vagyis 1952-ben, amikor a filmesek a Rákosihoz hasonló színészt keresik, akár véletlenül is belebotolhattak a hivatásos Rákosi-alteregóba. Lehetséges-e, hogy a másodjára megjelenő hasonmás, az a bizonyos „ikertestvér” maga a tréfás kedvű Rákosi Mátyás volt?

– Regénybe illő hipotézis. Erre történészként nem szívesen válaszolnék.

– És magánemberként?

– Ha Rákosi a Mátyás király-mesék logikája szerint járt volna el, akkor a történet végére kellett volna egy csattanó, egy csattanó, ami mindig ugyanaz, hogy tudniillik a hős leleplezi magát, hogy aztán megbüntethesse azokat, akik büntetést érdemelnek. Lelepleződés nincs, csattanó sincs, és úgy tűnik, a büntetés is elmaradt.

– Még egy kérdésem lenne. Elterjedt egy pletyka, hogy 1956 nyarán nem Rákosi repült Moszkvába, hanem egy alteregója.

– Pletykákkal sem szívesen foglalkozom. A visszaemlékezések szerint 1956. július 26-án hajnalban a Budaörsről fölszálló kormánygépen a személyzeten kívül ott volt Rákosi, a felesége, ott volt egy Hegyi Pál nevű testőr és dr. Policzer Miklós, az orvosa. Írnak egy ötödik személyről is, aki valószínűleg a másik testőr volt, vagy már valaki az oroszoktól. Policzer szerint a hétórás repülőúton Rákosi végig Kun Béláról beszélt, olyan ügyeiről, amiket csak ő tudhatott, szóval biztosan ő volt az, meg aztán ha senki más, de a személyi orvosa csak észrevenné, ha más ülne mellette.

– Sejtette, hogy soha többet nem jön vissza Magyarországra?

– Nem. Két koffert vittek, mintha csak nyaralni mennének, és a budai villa személyzetét padlócsiszolásra, szőnyegpucolásra utasították, meg hogy ne felejtsék locsolgatni a fikuszokat.

Természetesen értem, ha egy történész csak a tényekből hajlandó következtetéseket levonni, ha a feltételezéseket nem szívesen kommentálja. Egy pszichológus más, ő a lelki folyamatokat elemzi, és segítségükkel a személyiséget is képes feltérképezni. A következő beszélgetést a politikai pszichológiára szakosodott dr. Szijj Arankával készítettem.

– Köszönöm, hogy vállalkozik erre az interjúra. Először a szakmájáról kérdezném. A politikai pszichológia területe talán nem mindenki számára ismeretes.

– Eredeti szakmám szerint szociálpszichológus lennék, aztán a történelmi pszichológia kezdett érdekelni, a disszertációm már a közéleti szereplők személyiségének vizsgálatáról szólt. Úgy készültem, hogy most is ilyesmiről lesz szó.

– Igen, a kérdés, ami néhány adat alapján megfogalmazódott bennem, illetve ennek a filmnek a készítőiben, hogy elhihető-e Rákosi Mátyásról, a kommunista párt és az ország első emberéről, hogy eljátssza saját hasonmását. Egyáltalán elképzelhető-e, hogy egy ilyen játékba belemenjen?

– Mivel volt időm felkészülni az interjúra, néhány dolgot összeszedtem, amelyek alapján megkockáztatható a válaszadás. A színészi múlt, a szereplési vágy éppenséggel megvolt hozzá. Már dédapjáról is tudni, hogy színjátékos volt, ő szervezte meg Topolyán a teátrumot, amelyben aztán a felmenők rendszeresen meg is fordultak. A kis Matyi, elnézést, hogy így mondom, alig négyéves, amikor már kívülről tudja a „Talpra magyar”-t, később hosszú passzusokat vág be Kossuth beszédeiből, amelyeket oly hatásosan tud elmondani, hogy rábízzák a március 15-ei és október 6-ai szónoklatokat is. Nemcsak szaval, nemcsak szónokol, énekelni is tud, a Jó éjt, Muki! című bohózatban például egy gyáros fiát alakítva duettet ad elő valakivel, majd sikerrel próbálkozik meg az idegen nyelveken történő színjátszással is. A visszaemlékezések szerint szívesen alakoskodott, sőt bohóckodott, vagy legalábbis jól színlelte a vidámságot, még talán némi humorérzék is szorult belé. A már hatalomra jutott Rákosi életrajza is több érdekes példával szolgál, amelyek a színészi hajlamra utalnak. Hallott-e például Fieldről?

– Field?

– Biztos hallott, ha Rákosival foglalkozik, legföljebb a nevét nem jegyezte meg. A teljes neve Noel Haviland Field. Megrögzött kommunista volt, az oroszoknak dolgozó ügynök, aki rajongott Sztálinért – és persze nagy balek, akinek mint koronatanúnak kellett kimondania, hogy a vezető cseh, lengyel, keletnémet kommunisták mind nyugati ügynökök voltak. Magyarországon Rajk Lászlót kellett lejáratnia. Azt kellett mondania, hogy amerikai kémként ő szervezte be a CIA-be. Nemcsak Rajkéknak, Fieldnek sem sikerült mindig a megfelelő vallomásokat produkálnia, pedig az Államvédelmi Hatóság börtönében tényleg kipróbált szakemberek foglalkoztak vele. Ekkor merült fel Rákosiban az ötlet, hogy maga veszi kézbe az ügyet. Álszakállat ragasztva megyek be Fieldhez, mondta, meglátják, egyből megoldódik majd a nyelve.

– Ez komoly?

– Az bizony. De nemcsak fenyegetőzött, alighanem tényleg részt is vett, álszakállal, parókával vagy mindkettővel felszerelve a vallatásokon. Talán az ÁVH-s Péter Gáborén is, akinek a visszaemlékezéseiből tudható a dolog. Annyi biztos, hogy Field hamarosan megtört, és megadta a Rajkék felakasztásához kívánt segítséget. Szóval Rákosi nemcsak megragadta az alkalmakat, hanem kifejezetten kereste is, hogy színészkedhessen.

– Pedig ránézésre nem egy bonviván.

– Addig győzködte magát, amíg a hendikep, hogy tudniillik kicsi, kövér és kopasz, előnnyé változott. „Tudja, az ilyen hosszú, sovány, mefisztószerű emberek, mint ez a Rajk, rosszindulatúak, sötét lelkűek, gonoszak. Ezt már régen megírta egy görög filozófus, Arisztotelész” – mondta 49-ben Péter Gábornak.

– Amit nyilván úgy is lehetett érteni, hogy a rövid, kövér emberek viszont jóságosak és tiszta lelkűek?

– Természetesen. De folytatom, ha még lehet. Volt Rákosinak egy kizárólag fontos moszkvai hívásokra fenntartott külön telefonja, ez volt az asztalán az egyes számú készülék. Amikor megszólalt, először egy moszkvai központos jelentkezett, közölvén, hogy kapcsolja Filipov elvtársat. Az ismeretlen és titokzatos Filipov elvtárs olykor fontos, máskor lényegtelen ügyekben kérte ki Rákosi véleményét, megint máskor utasításokat adott, vagy intézkedéseket helyezett kilátásba.

Rákosi csak sokára jött rá, akkor is csak jóindulatú külső segítséggel, hogy az ismeretlen telefonáló nem más, mint maga a hangját elváltoztató Sztálin, az álnévvel alighanem az illegalitásból átmentett konspirációra utalt, de leginkább tréfálkozni akart, amin Rákosi, ha bátrabb lett volna, sem lett volna képes nevetni. Rossz és megalázó viccnek érezte, próbált persze jó képet vágni a dologhoz, de alig várta az alkalmat, hogy valami hasonlóval ő is gúnyolódhasson beosztottjain, vagy megalázhassa ismeretlen áldozatait. Szóval, ha belement a játékba, ha elvállalta az inkognitós forgatást, akkor a nagy Sztálin példája is eszébe juthatott.

– A nagy tanítóé.

– De találtam még valamit. Volt akkoriban, 51 nyarán, egy interjú a Rákosi házaspárral, egy újságírónak a Szabad Néptől megengedték, hogy személyes dolgokról is kérdezheti őket. Udvariaskodott, hogy az elvtársnő, aki ugye jakut volt, milyen jól beszél magyarul, kérdezte, vannak-e szavak, amik ugyanúgy hangzanak jakut nyelven is, mint nálunk. Fenyicska azonnal rávágta, hogy az „iker” szó őnáluk „ikere”. Biztos, hogy emlegették az iker-ikere szópárt, különben miért pont az jutott eszébe, tucatjával lehetnek sokkal köznapibb rokon hangzású szavak. Rákosi észbe is kapott, elkezdte sorolni a többit, hogy például a macskát jakutul maskának mondják, a homokot kumagnak, finnugorozott egy kicsit, meg töröközött, de az iker-ikere ott van a cikk elején, akinek van rá füle, kihallhat belőle mást is.

Egy neves pszichiátert is alkalmam volt megkérdezni Rákosi Mátyás személyiségéről, és különösen arról, vajon vállalkozhatott-e egy olyan filmfelvételre, ahol saját magát alakította.

Dr. Tényi Elek professzor emeritust hallják.

– Szakmai körökben sokan tudják, hogy a korszak egyik leghíresebb pszichológusa, Kozmutza Flóra (József Attila szerelme és Illyés Gyula felesége) valamikor a 40-es évek végén megcsináltatta Rákosival a Rorschach-tesztet.

– Arról a tintapaca-ábrás személyiségvizsgálatról beszél, ami a század elején, közepén olyan divatos volt.

– Igen, ez egy tíz táblából álló komplex pszichológiai, diagnosztikai mérőeszköz, egy projektív teszt, aminek célja, hogy a pszichológus feltérképezhesse a vizsgált alany személyiségstruktúráját. Egyébként már az is árulkodó, hogy a bizalmatlannak ismert Rákosi egyáltalán belement a dologba. Legendás hiúsága ugyanis erősebb volt rögeszmés üldözési mániájánál. Átnéztem Rákosi válaszait, meg a pszichológusok elemzését is elolvastam, azokét, akik már előttem vizsgálták a válaszokat, és kiírtam azokat a mondatokat, amelyek azt igazolják, hogy ha Rákosinak lehetősége volt a kamera elé állni saját hasonmásaként, akkor biztosan oda is állt. „Paranoiás gyanakvása miatt folytonos ellenőrzési kényszerben él”, tehát kapóra jött neki, hogy inkognitóban figyelhessen meg egy olyan helyzetet, amely róla szól. „A környezet véleményére erősen támaszkodó, hízelgéssel becsapható, önmagára vonatkozó pozitív információkra sóvárgó ember.” Nekem ez is azt jelenti, hogy vállalkozik a szerepre. „Jó meggyőző és elhitető képessége van, a befolyásolásban kifejezetten kedvét leli.” Ugye érti, miért írtam ki. „Nem tudja elképzelni, hogy az ő hibájából probléma, negatív következmény származzék”, vagyis fel sem merül benne, hogy lelepleződhet. Nyilván nincs rá idő, hogy végigmenjünk a teljes anyagon, de a legtöbbször leírt, legfontosabbnak tartott konklúzió, hogy „fejlődése kamaszkori megrekedést mutat”, szintén arra utal, hogy belemehetett a játékba. A Rorschach-tesztet persze nem mindenki fogadja el, nekem is vannak kétségeim, de annyi azért biztos, hogy Rákosi narcisztikus személyiség. A lélektan által nárcizmusnak nevezett személyiségvonás legfőbb jellemzője pedig éppen a szereplési vágy.

– A nárcizmus egyfajta betegség?

– Nem, sőt különösebb rendellenességnek sem mondanám, inkább természetes személyiségvonás, ami bizonyos fokig mindenkiben megvan. Az egészséges nárcizmus önmagunk szeretetét jelenti, az önbizalmat, képességünket az önbecsülésre, igényünket a sikerélmény és az elismerés iránt, lelki zavarról csak akkor beszélhetünk, ha ez a vonás annyira erős, hogy elhatalmasodik, és uralni kezdi a személyiséget. A nárcisztikus személyiségzavarban szenvedőkre többek között az jellemző, hogy saját tehetségüket, fontosságukat irreálisan eltúlozzák, gyakran fantáziálnak határtalan sikerről, hatalomról, meg vannak győződve róla, hogy ők egészen különleges lények, és mindenkitől feltétlen hódolatot, csodálatot várnak el. A nárcizmus a csecsemőkorban, a korai gyerekkorban alakul ki, az elkényeztetett gyerekek lesznek ilyenek, és amit Rákosiról tudunk, Rákosi gyerekkoráról, az tökéletesen indokolja a nárcizmus megjelenését.

– Mire céloz, professzor úr?

– Három lány után és három lány előtt született. Képzelhető, micsoda ajnározás vette körül! Hat lány és egy anyuka, aki végre egy fiúval is dicsekedhetett. A szakirodalomban is ritka az ilyen pregnáns példa.

– Ez tényleg szép…

– Szerintem Rákosi börtönévei is összefüggésbe hozhatók a narcisztikus szereplésvággyal. A pereket szereplési lehetőségként éli meg, gyűjti az újságkivágásokat, és tudja, hogy minden bírósági fellépése nyomán emelkedik munkásmozgalmi tekintélye. Nem meglepő, hogy a hosszú börtön szinte egyáltalán nem törte meg.

Ha elfogadjuk, amit beszélgetőtársaim véleménye is megerősít, hogy Rákosi vállalkozott volna arra, hogy eljátssza saját magát egy készülő filmben, akkor itt a következő kérdés: miért nem készült el a film, miért állíttatta le a forgatást, mielőtt az érdemi munka elkezdődött volna? Felveszem újra a kapcsolatot Hajó Jánossal, aki először hitetlenkedik, elképzelhetetlennek tartja, hogy Rákosi saját hasonmásaként ott volt a forgatáson, de lassanként hajlandó elfogadni az érveket.

– Szóval azt hiszi, hogy ő volt az egyik iker?

– Tóbiás. Ő, aki később csatlakozott a szereplőkhöz, akit a testvére protezsált be maga helyett. Emlékszik, maga mondta, először megijedt, aztán néhány nappal később már nagy büszkén a testvérét is ajánlgatta. Hát az első fickó, hívjuk Éliásnak – egyébként Jóska volt a neve –, ő valóban Rákosi alteregója volt, aki rendszeresen helyettesítette, a második meg, akit küldött, az maga lehetett a főtitkár.

– Higgye el, leizzadtam.

– Most már nem kell. De azért igyon még egy pohárral.

– Huhh… Köszönöm.

– Aztán azt kéne fölidéznie, hogyan zajlott a casting. Miféle tortúrának tették ki Rákosit?

– Tortúra? Aki már volt ilyesmin, az tudja, hogy nem tesznek lakatot a szájukra a stáb tagjai. Cukkolják, szívatják egymást, alighanem a mi esetünk sem volt kivétel. Miért lett volna? Nyilván nem fordult meg senki fejében, álmukban sem jutott volna eszünkbe, hogy az egyik Buddha, most jut eszembe, Buddháknak hívtuk magunk közt a tíz kövér kis embert, szóval hogy az egyik Buddha nem is hasonmás, hanem az igazi.

– Ha tényleg ő volt a deus ex machina, a felbukkanó ikertestvér, amit ezek szerint már ön is képes mérlegelni, talán el is fogadni, szóval ha tényleg névrokonához, a népmesekirályhoz hasonlóan inkognitót öltve szállt alá a filmesek világába, akkor mi volt a célja? Vajon csak a kínálkozó alkalmat használta ki, csak egy fura hóbort volt ez részéről, egy ártatlan tréfa, vagy lehetett valami határozott célja vele?

– Ami azt illeti, Rákosit tényleg érdekelte a film. Nemcsak a film, a filmgyártás is. Máriássyval például többször is átíratta a Vörös Csepel forgatókönyvét, háromszor-négyszer a villájába is fölrendelte, végül aztán nem lett semmi az egészből. Vele csináltatta meg a 1919-ről szóló dokufilmet is, együtt böngészte át vele a vágóasztalon az archívokat, hogy megtalálja azt a két snittet, amiken ő látszik, és kivágassa azokat, amelyeken feltűnik Kun Béla vagy Lukács György. Szóval, ha arra gondol, kíváncsi volt-e, milyen a filmesek élete belülről, hát nagyon is az volt.

– Emlékszik-e, mikor dolgoztak Rákosival, na jó, úgy kérdezem, Éliással meg Tóbiással?

– Mondtam, hogy minden irat elkerült tőlünk, a forgatási naplók is, de azért nagyjából ki lehet következtetni. 1952. március 8-án kellett volna bemutatni a filmet, ahhoz 51 nyarán már javában forgatni kellett volna. Az év elején gyűjtöttük össze a szereplőket, szóval április vége, vagy inkább május lehetett, amikor a próbafelvételek készültek.

– Így saccoltam én is. Mert ellenőriztem Rákosi programját, hogy ráérhetett-e egyáltalán a maguk castingjára. Nézze, kigyűjtöttem mindent. Április vége elég hektikus, Zöld Sándor öngyilkossága, Kádár és Kállai letartóztatása, kihallgatása. Ezekről ugyan nem nagyon tudhatott senki, azt, hogy Kádárral baj van, legföljebb abból sejtették, hogy a május elsejei felvonulásra készített transzparensekre már nem kasírozták föl a fényképét. Nyélbe kell ütnie egy kormányközi megállapodást az USA-val, elengedi a Standard-ügy amerikai vádlottját, egy Vogeler nevűt, cserébe ugyan nem kapja vissza a koronát, pedig nagyon akarhatta – a Mátyás király-projekt, ugyebár –, de legalább újra megnyílhat két kinti konzulátus. Ráadásul zajlik a mindig kiszámíthatatlan Írók Szövetségének első kongresszusa is, szóval április végén volt dolga elég. A május sokkal ráérősebb, 21-én indul a nagy kitelepítési hullám, de azzal nincs különösebb dolga, a Mindszenty-ügy is sínen van, június végére tervezik a pert, és Sztálin is csak valamikor nyár közepén rendeli magához grúziai nyaralójába, Borzsomiba.

– Lehet május. Május első harmada, fele. Meleg, napfényes forgatásra emlékszem. Valahonnan sört is tudtunk szerezni.

– Ha egy Mátyás király-mesében szerepelt volna, akkor a végén ugyebár leleplezte volna magát.

– Na, lett is volna röhögés, senki nem hitte volna el, ha egyszer csak az egyik színész előáll, hogy ő nem is színész, hanem az igazi!

– Talán nem csak a röhögést akarta elkerülni. Könnyen kitalálhatjuk, miért nem fedte fel az inkognitót, hiszen ha lelepleződik, akkor az őt odakommendáló hasonmás is lelepleződött volna, akire pedig még fontos feladatok vártak. Arra kéne inkább rájönni, miért állíttatta le a forgatást. Ha ki akart volna maradni belőle (való igaz, nehéz elképzelni, hogy egy teljes filmet végigcsinál inkognitóban), csak annyit kellett volna mondania, amikor fölvitték neki a castinganyagokat, hogy egy másik figura jobban tetszik neki.

– De mi van, ha épp az volt a baja, hogy az a másik tényleg jobb volt, hogy valaki Rákosibb tudott lenni Rákosinál? Mert arra azért emlékszem, pontosan emlékszem, hogy mi nem az Éliás–Tóbiás párost preferáltuk.

– Tényleg?

– Voltak náluk jobbak, nem is kevesen, profibb színészek, akikkel könnyebb volt dolgozni. Gyorsabban bevágták a szövegeket, pontosabban hajtották végre a rendezői utasításokat, és voltak önálló ötleteik is. Velük egyszerűen jobb lett volna a film.

– És ezt maguk meg is mondták neki?

– Meg hát! Nyilván nem direktbe, mert úgy vittük oda az anyagot, hogy majd ő fog választani, de azért finoman próbáltuk befolyásolni, nehogy valamelyik dilettánsba szeressen bele.

– Hát, bosszantó lehetett, ha őt magát nevezték dilettánsnak! Elég rá, hogy megsértődjön, hogy leállítsa az egész filmet. Egy apróságot felírtam, még az első interjúban említette, hogy a Rákosiról szóló film csak a második színes mozi lett volna. Melyik volt az első?

– Hát az a film, a Soós Imrével és a Horváth Terikével, mi is a címe… A Ludas Matyi!

– Ludas… Matyi?

– Baa… nahát! A Matyi… Most esett le, lehet, hogy ezért is bepipulhatott. Hogy épp a Ludas Matyi után jött volna.

Nagyjából adáskész volt a film – úgy értve, hogy az interjúkból kigyomláltam az értelemzavaró mondatokat, és beraktam azokat a vágóképeket, filmrészleteket, amelyektől élővé szoktak válni az ilyen beszélgetős filmek. Behívtam a stúdió vetítőjébe a közvetlen munkatársakat, és persze a beszélgetés résztvevőinek is szóltam. Úgy tűnt, minden rendben van. De a vetítés estéjén kaptam egy üzenetet a főszerkesztőmtől: érzése szerint kéne még valami lezárásféle. (Tanulság? Merengés?) Mivel nem volt ötletem, végigpörgettem a kimaradt anyagokat, és végül a K. Ilonkával folytatott második beszélgetés egy csonkára sikerült mondatát tettem be, úgy, hogy tényleg csak a végén, a lefutó stáblista után szólaljon meg (közben a kezét törölgeti a kötényében, mert tésztát nyújtott éppen):

– Hát, valakinek lenni sem könnyű. De ha a Valaki nem is az a Valaki, hanem másvalaki…!

A telepata

Az interjút Szokol Pálmával 1988 vége felé vagy 89 elején vettem föl. Egy kultúrházi beszélgetést hallott velem, ott maradt a végén, hogy van egy története, amiről talán már lehet beszélni, sokáig ugyanis nem mert előhozakodni vele. Olyan meglepőnek tartottam, hogy behívtam a stúdióba, mondja el kamera előtt is. Az alábbi beszélgetés a 16 milliméteres filmre forgatott interjú írott változata.

– Telepátia? Vagy gondolatolvasás? Hogy derült ki az a különös képesség, amiről beszélni fog?

– A Palatinus büféjében vettem észre. Vaníliát nyaltam tölcsérből. Egy szemüveges fickó, egy ilyen negyvenes fecskés…

– Fecskés?

– Az, kék fecskés, tudod, ilyen oldalkötős fürdőnadrág, szóval ő is ugyanúgy nyalta a vaníliáját. Három vagy négy asztallal odébb ült, de kiszúrtam, hogy utánoz. Keresztbe raktam a lábam, ő is keresztbe rakta. Váltottam, hogy a másik legyen fölül, erre lábat cserélt ő is. Körbenyaltam a szám szélét, így, ilyen lassan, ahogy kell, hát a fecskés is kitolta a nyelve hegyit. Gézának hívják, gondoltam, aztán meg azt, tuti, hogy orvos. Ebben a percben szólalt meg a hangosbemondó, hogy doktor Perc Gézát várják a hullámmedencénél. A fickó elvörösödött és elsomfordált. A fagyiját is otthagyta.

– Megérzés?

– Franc tudja. Egy buszsofőrrel jártam akkoriban, amikor elmondtam, vett háromezerért totót, hogy töltsem ki. Háromhavi fizetése volt. Mondtam, hogy nem tudom, mi lesz a jövő héten, de csak erősködött. Aztán meg káromkodott kurvára, hogy négy- meg öt- meg hattalálatosai lettek, pedig…

– Pedig?

– …pedig úgy látszott, mintha tudtam volna. Amikor bemondták a rádióban, már előre fújtam, hogy Dorogi Bányász – Bp. Honvéd 0:2, kettes, Vasas – Kinizsi 3:3, iksz…

– Furcsa.

– Nekem is, de aztán rájöttem, hogy ha másvalaki is tudja, akkor már könnyebb. Amikor a bemondó felolvasta, szóval, amikor már megvoltak az eredmények, csak azt kellett kitalálnom, hogy mit fog mondani…

– Az ő tudatába kellett valahogy bejutnia?

– Nem tudom, hogy van ez, de majdnem mindet eltaláltam. Nemcsak azt, hogy egy, kettő, iksz, hanem az eredményt is. A sofőr persze őrjöngött, ott is hagytam, mert képtelen volt megérteni. Vagy csak rosszul magyaráztam… Na jó, lehet, hogy ő hagyott ott, az már mindegy… Akkoriban jöttem össze valakivel egy emhákás versenyen. Tudod, jelvényszerző szpartakiád. A Lőrinci Fonó pályája volt, a kislabdadobásnál dumálni kezdtünk, mert látszott, hogy neki is van száma…

– Száma?

– Ilyen hatjegyű tetkó, tudod, lágerszám. Látszott, mert mindenki trikóban volt. Szóba került a tábor, mondtam neki, hogy én tudtam, hogy hazajövök, hogy megérzek ilyen dolgokat, hogy belelátok a jövőbe. Elmondtam neki a palatinusos dokit meg a totót. Kérdezte, mire használom. Hát semmire. Akkor mondta, találkozzunk. Mondtam, jó, de azért féltem egy kicsit.

– Miért félt?

– Miért? Hát mert az ÁVH csapatában volt. Ávéhás vegyescsapat. De mindegy, azért odamentem a Minyonba, ahova megbeszéltük, aztán inkább kiültünk a rakpartra, a Kossuth híd mellé. Azt akarta, hogy segítsek, de nagyon titkolózott. Nem szólhatok róla senkinek, mert az nem egy marxizmus, amit tudok, hivatalosan nincs ilyen, ő se hisz benne, de ha működik, akkor miért ne használnánk. A jó ügy érdekében.

– Mi volt a jó ügy?

– Mondom, végül is azért vagyok itt. Nemdebár?

– Jó, nem szólok közbe.

– Szóval a csaj egy ilyen nyomozóféle volt, egy ávéhás tiszt, vagy inkább csak egy irodista. Egy adminisztratív…

– A nevére emlékszik?

– Akkor sem tudtam. Az mondta, jobb, ha nem tudom. Egyszer ki kellett állítania egy portapapírt, arra is csak az volt írva, hogy R. J. t. z. A tézé, azt hiszem, törzszászlós, az R. J. meg bármi lehet, Radó Judit, Rózsa Jolán, Révész…

– Szóval nem tudja. Lépjen tovább!

– Te kérdezted. Mindegy, folytatom. Szóval a lépcsőn ültünk a Dunánál, 1953 volt, február vagy március, mindegy, rohadt hideg, de mégsem akart zárt helyen beszélni, ami, érted, be lehet poloskázva. Azzal kezdte, hogy a szabotázson, ahol van, kapott egy semmi kis ügyet, munkalassítás, maximum hat hónapot lehet kiosztani érte, de inkább csak egy fegyelmit. Azért neki adták, mert zöldfülű. Ő meg, épp mert ilyen kezdő, komolyan vette, és rájött, hogy nem csak szabotázsról van szó, sőt a szabotázs tök mellékes, hanem merénylet készül. Olyan halkan sutyorgott, hogy alig értettem. Rá kellett kérdeznem, hogy kicsoda ellen. Hát a Rákosit fogják megölni, a Rákosi Mátyást. Na képzelheted, hogy én is olyan pofát vághattam erre, mint most te.

– Én?

– Ön? Jó, mondtad, hogy a filmben magázódjunk, bocs, de ha amúgy…

– Mindegy, tegeződünk, folytasd!

– Jó, kezdem újra, aztán használd, ahonnan tudod. Elmondta, hogy jött valami névtelen levél, hogy egy vállalatnál lelassították a páternosztert, ami ugyebár munkalassítás, a népgazdaság megkárosítása, ki volt számítva részletesen, hogy kettőszázhetven dolgozóra és háromszázvalahány munkanapra vonatkoztatva hány óra esik ki. Még azt is kikurkászta, mennyivel több influenzás van a felsőbb emeleteken, mert épp megjött a szokásos járvány, és azt hallotta a rádióban, hogy a szűk térben való összezártság, amilyen a páter…

– A lényeget inkább!

– Azt mondom. Kiszállt a csaj a helyszínre egy gyorsíróval, hogy rögzítsék a tényeket, és kihallgassák, akiket ilyenkor ki kell. Kiderült, hogy az egészet valami művészeti ügyből kifolyólag csinálták. A Rákosi Mátyás hatvanegyedik születésnapjára készültek vele. Hatvanegy életképet festettek, olyanokat, amiket a Rákosi-életrajzból vettek, és ezek a képek lifteztek volna el a közönség előtt. Szép lassan fölfelé haladva. Olyanok, hogy Rákosi börtönben ül, meg találkozik Sztálinnal, meg harcol a Tanácsköztársaságban… Érted, és persze odahívták volna Rákosit, hogy fölköszöntsék vele. Na, itt egy kicsit rizikós lett a dolog, mert hiába, hogy munkalassítás, de azt ugye mégse lehet mondani, hogy reakció, mert a cél ugyebár… Ráadásul elmagyarázták a nyomozónak, hogy a Szovjetunióban is vannak ilyen felvonós hudozsnyikok, úgy mondják, hogy örökmozgó művészet. Iszkussztvo lifta nyeprerivnovo gyejsztvija.

– Ezt is tudod?

– Persze, mert érdekelni kezdett a dolog.

– Mert te is…?

– Csak amatőr, igazából műszaki rajzoló vagyok, de azért érdekel. A „haladó művészet” szemináriumon is volt egy előadás, Mikus tartotta, tudod, Mikus Sándor, aki a nagy Sztálin-szobrot csinálta, amit később… mindegy, ő mondta, hogy a Narkomzemben mutattak neki is ilyet…

– Miben?

– Narodnij Komisszariat Zemlegyejsztvija. A Földművelési Minisztérium. A modern építészet példatárában is benne van, Suszev tervezte, aki a Lenin-mauzóleumot is. Szóval ott, a Narkomzemben jár több páternoszter, és minden hónapban más művész állít ki bennük.

– Visszatérnél a pestihez?

– Hát az ávéhás csaj először azt gondolta, hogy hagyja a fenébe az egészet, mert még baja lesz belőle, hogy a Rákosit ünneplő elvtársakkal kezd kötözködni. De valami mégse hagyta nyugodni. Mért kellett három héttel a születésnap előtt lelassítani a páternosztert? Hát, hogy gyakorolhassanak. Mit gyakorolnak? Hát az alagsorban az elemek cseréjét, mert ilyen kis csapágyas kocsikon tolták be mindig az új zsánerképeket, amik majd elhaladnak a közönség előtt. Szóval mégis beleásta magát a dologba, beszélt a kitalálókkal, a vállalat téemkásával, aki a lassítást műszakilag megoldotta, és persze kihallgatta a művész brigád tagjait, a festő fiút, egy Varjú nevű főiskolást, aki irányította őket.

– És?

– Arra jutott, hogy a lassítás az egy dolog, de itt biztonsági kockázattal is számolni kell. Mi van, gondolta, ha valaki elbújik a liftező panelek közt, mert persze megnézte azokat is, szóval elbújik, és egyszerűen lelövi a páternoszter előtt ülő Rákosit, aztán simán továbbviszi a lift. Ez persze jócskán meghaladta egy olyan irodista hatáskörét, mint amilyen ő volt.

– És miért nem jelentette?

– Először talán azért, mert maga sem merte elhinni. Meg akart bizonyosodni, aztán meg, amikor elég sok bizonyítéka volt, már félni kezdett, mi lesz, ha rájönnek, hogy már korábban is tudta, és saját szakállára kezdett kutakodni. Meg aztán ott voltam én is, akivel megosztotta a dolgot, hátha a telepátiával igazolom, amit képzel.

– És igazoltad?

– Igen, vagy nem tudom, inkább a bizonyítékok győztek meg.

– Mik voltak azok?

– Hát ott volt ugye a helyszín. Fölfelé mennek az életképek ilyen panelekre festve, úgy, hogy tényleg megbújhat köztük valaki egy puskával, aztán egy emelettel följebb átlép a lefelé jövő fülkébe. Azt még nem mondtam, hogy a lefelé menő liftajtó azon a szinten, ahol a közönség ül, el lett volna takarva egy ilyen lózungos tablóval, mert a lefelé, az ugye egy retrográd mozgás, ami nem passzol a szocialista… mindegy, szóval nem látszik, ha valaki ott a tabló mögött leliftezik. Csak a jelszavak, hogy „Éljen a…”

– A jelszavak most nem kellenek.

– Nem is. Képzeld, a csaj azt is kitologatta, mert csinált gyufaskatulyákból egy ilyen makettsort, hogy ha abban a fülkében bújik el a puskás, amelyikben a legjobb takarás van, akkor egy emelettel följebb pont azzal a lefelé futó fülkével találkozik, amelyik a legüresebb, ahova a legkönnyebb beugrani. Szóval nagyon ki volt szaszerolva a dolog.

– És a puska?

– Azt is kiderítette. Volt egy srác, a Varjú barátja, akit kiraktak a főiskoláról, mert kulák, hát ez ápoló lett az állatkertben, a nagyragadozóknál, ahol biztonsági okból kellett legyen egy puska, amit hétfőnként kivittek a Marczibányi téri lőtérre gyakorolni, és persze a születésnap is hétfőn volt.

– Nem hiszem, hogy lőszerrel vihették.

– Nem is, de a csaj kiment a lőtérre, egy másikra, ami a főiskola katonai tanszékéhez tartozott, hogy megnézze a lőlapokat. Az érdekelte, mennyire jól lőnek a diákok, de aztán ott is rájött valamire. A lőszert a lőlap alapján számolják el. Ahány lyuk a lőlapon, annyi töltény hiányozhat, vagy fordítva, ahány golyó fogy, annyi lyuk kell legyen a lapon. Ez világos. Aztán elment a kipakolásra, az egy ilyen félév végi kiállítás, ahol értékelik a munkákat, és a grafikusoknál pont bélyegtervek voltak kiállítva. Ötévesterv-bélyegek. Nem ilyen picik, hanem fölnagyítva. Egy a tízhez. És körülötte a perforált bélyegszél, az is pont olyan lyukakból állt, mint… érted. Megtalálta a bőrlyukasztót is, amivel épp olyan lyukat lehet ütni a papíron, amilyet a puskagolyók ütnek. Minden, még az utcai káosz is be volt kalkulálva a merénylő kimenekítésébe.

– Káosz?

– Az. Rákosi születésnapja március kilenc. Előző nap, vagyis nyolcadikán lett volna a nőnap, de mivel az vasárnapra esett, a munkahelyeken hétfőn voltak a köszöntések. Virágcsokrokkal rakott teherautókra és oldalkocsis motorkerékpárokra lehetett számítani. Nyolcadikán zárt be a Műcsarnok nagy tárlata, a III. Magyar Képzőművészeti Kiállítás is, és hétfőn kellett megkezdeni a művek elszállítását, több mint félezer szoborral és festménnyel kellett volna elindulniuk a teherautóknak. Lehet, hogy önmagában egyik sem bizonyíték, de ha mindet együtt veszed…

– És te? Mit várt tőled, ha ennyire tiszta volt a dolog?

– Tényleg szinte mindent tudott, mindent, ami elég lett volna a lebuktatáshoz, de érezte, hogy kell itt még lenni valaminek. Azt hitte, a telepátia, vagy mindegy, minek hívod, amit tudok, hogy az majd továbbsegíti.

– Hadd mondjam el a kamerának, illetve a nézőinknek, hogy a telepátia valami olyan képesség, amihez szükségtelenek az érzékszervek, amikor az illető, ebben az esetben ugyebár beszélgetőtársamról, Szokol Pálmáról van szó, valahogy érzékeli mások gondolatait. A tudósok véleménye megoszlik, mint minden rejtélyes jelenségnek, a telepátiának is vannak hívei és tagadói.

– Azt tényleg érzékeltem, hogy mások is tudnak róla, akik ráadásul azt akarják, hogy történjen meg a dolog, legyen meg a merénylet, de ezek a mások nem Varjúék voltak, mert aztán láttam ezt a Varjút is, aki egy naiv fickó volt, egy izgága művész, aki rohant az öngyilkossága felé anélkül, hogy észrevette volna, mekkora balek.

– De akkor kik voltak, akik azt akarták, hogy lelőjék Rákosit?

– Hogy megtörténjen a merénylet, úgy mondtam, igaz? Mert ami még furcsa volt, hogy Rákosi, akit le akartak lőni, nem is Rákosi volt.

– Úgy érted, hogy…

– …igen, hogy a képzeletemben csak hasonlított rá, olyan volt, de valahogy… mégis más. Én az érzéseimet mondtam, az ávós csaj meg hozzátette a logikát, mert a telepátia mellé kellett egy kis logika is… és elkezdett összeállni a kép.

– Akkor mondd!

– Jó, de ne akassz meg! Sokszor végiggondoltam, most már nekem is tiszta. Szerintem neki már sokkal korábban az volt, talán már akkor is, amikor kivitt a rakpartra. Mondtam, mekkora szél volt? Egy hónapig köhögtem utána, a tüdőmre ment… mindegy… Azt hiszem, csak azért kellettem neki, meg azért kellett ez az izé, amit telepátiának hívsz, mert egyedül elviselhetetlen teher lehetett minderről tudni. És persze hallgatni róla. Hogy képben légy, meg képben legyenek a nézőid is, nem lehet megúszni egy kis fejtágítót.

– Jó, de csak röviden…

– Röviden mondom. Gondolj csak bele, majdnem négy évvel vagyunk a Rajk-per után. A leleplezésük úgy-ahogy összerántott mindenkit, de a közös ijedelem, hogy egy kémbanda hálójába került az ország, kezd elfelejtődni. Olyat is hallani, hogy tán nem is voltak kémek. Világos, hogy szükség van egy még nagyobb durranásra, valami olyanra, ami a Rajk-pernél is jobban megmutatja, mekkora veszélyek leselkednek az országra, a munkásmozgalomra, a Pártra, satöbbi. De mi lehet ez?

– Például egy meghiúsított merénylet?

– Igen, egy meghiúsított merénylet kapóra jönne, de jobb megoldás is van. Sokkal jobb! Ha nem hiúsul meg, ha valóban megtörténik! Az lenne csak az igazi!

– Ha Rákosit…?

– Hát nem érted? Nem Rákosit lövik le, hanem aki hasonlít rá!

– Egy hasonmás?

– Na végre! Ott a parton, ahogy beszélgettünk, elkezdett kirajzolódni a terv. Egyre pontosabban és egyre ijesztőbben. Le kell lőni Rákosi dublőrét! Nyilvánosan kell lelőni, hogy sokan lássák, legyenek ott a filmesek, vegye föl a híradó, mutassák be a mozik! Aztán másnap vagy harmadnap jöhet a Kútvölgyi közleménye, hogy kioperálták a golyót, hogy bíznak Rákosi hallatlanul erős szervezetében, legendás akaraterejében, hogy élet-halál közt lebeg, de már intézi az ország gondját-baját, hogy szeretet-táviratokat kap a testvérpártoktól, hogy Kínában és Koreában virrasztanak érte, hogy Sztálin elküldi kedvenc doktorát és így tovább. Egy merényletet kitalálni, hihetően megtervezni, pontosan előkészíteni és hibátlanul végrehajtani, ahhoz hetek, hónapok precíz munkája kell, és akkor is becsúszhat valami gikszer. De gondolj bele, mi van akkor, ha az összes fázis szükségtelenné válik. Ha se tervezésre, se előkészítésre, se végrehajtásra nincs szükség, mert már minden ki lett találva. Ha már pontosan kitalálták mások, amikor az ötlet még meg sem fogant. Képzeld csak el, hogy ha a megálmodott merényletet egyszerűen behelyettesítik a páternoszteresek merényletével. Ha sikerül, jó, de ha valami malőr közbejön, akkor sincs baj, mert nem az ÁVO blamálta magát, mert arra azért vigyáznak, nehogy kiszivárogjon valahogy, hogy mindent tudnak.

– Hadd foglaljam össze. Merénylet készül Rákosi ellen, a te irodistád, törzszászlóst mondtál, ugye, aki hivatalból kezdett nyomozni, rájön a tervre, aztán arra is, itt már a telepátiád is segített, hogy az államvédelem is tud a dologról, de meg sem próbálják meghiúsítani, csupán annyit tesznek, hogy Rákosi helyett egy hasonmást készülnek beáldozni. A pártvezér dublőrét akarják a helyszínre küldeni, aki nyilván nem tud róla, hogy halálra van ítélve.

– Ja. Kábé ez a szitu.

– Természetesen az Államvédelmi Hatóság nem tudja, hogy a te irodistád is képben van, azt meg pláne nem…

– …hogy én is? Istenem, dehogy! Arra gyorsan rájöttünk, hogy ha bármi módon közbelépnénk, akkor azonnal levennének minket is a tábláról.

– De ha nem csináltok semmit…

– Az sem egy életbiztosítás. A merénylet után nyilván lesz egy nyomozás, na persze látszatnyomozás, amelyben firtatni fogják, miért nem volt hatékonyabb az én nyomozóm. Ha vallatni kezdik… ha hozzám is eljutnak…

– Értem. Jókora csapdában voltatok. Hogy úsztátok meg?

– Ha-ha. Kérdezd inkább úgy, ki oldotta meg a dolgot?

– Oké, mondd, Pálma, ki oldotta meg a dolgot?

– Hát Sztálin!

– Sztálin!?

– Ő! Igen! Személyesen!

– Na erre kíváncsi vagyok!

– Rákosi március 9-én született. Aznap, kilencedikén lett volna a születésnapi projekt. A páternoszterezés. Sztálin viszont négy nappal korábban, 1953. március 5-én meghalt.

– Ó-ó! Vagyis az ünnepség…

– Az ünnepség olyannyira elmaradt, hogy a temetés épp aznap, Rákosi hatvanegyedik születésnapján volt. Ott törölgette a könnyeit a moszkvai ravatal mellett, fotósok fotózták, filmesek filmezték, szóba se jöhetett, hogy Pesten maradt hasonmását… most már érted, ugye?

– Igen. Legföljebb azt kéne elvarrnod, hogy később…

– Hogy miért nem volt valami retorzió a tervezett, noha meg nem történt merénylet miatt? Nem mondom, hogy nem féltem, hónapokig, évekig, voltaképp egész 56 októberéig azt vártam, mikor vesznek elő, de tudtommal a főiskolás gyerekek is megúszták.

– És R. J.? A törzszászlósod?

– A nyomozónő még nálam is jobban félhetett, a Sztálint búcsúztató nagygyűlésen, a szobor előtti téren láttam utoljára, azt mondta, felejtsek el mindent, amiről köztünk szó esett, és nehogy keresni próbáljam, mert magamnak ártanék vele. Abból, ahogy megszorította a kezem, éreztem, nem fogjuk látni többet egymást. Azt hiszem… remélem, disszidált… vagy ki tudja…

A Szokol Pálmával fölvett beszélgetést lejátszottam Ághy Elemér történészprofesszornak, akitől arra vártam választ, hihetőnek tartja-e, hogy 1953-ban merénylet készült Rákosi ellen, illetve tud-e tervezett vagy megkísérelt merényletekről.

– A kérdés második felére könnyebb válaszolni, kezdjük is azzal, vagyis hogy volt-e valaha merénylet Rákosi ellen? Hát, ahogy vesszük. Olyan, amit az illetékesek merényletnek tartottak, olyan volt több is.

– Merényletnek tartottak… sejtelmes fogalmazás, hogy értsük ezt?

– Merényletnek vették azt is, ha egy róla készült festményt vagy szobrot megcsonkítottak, voltak ilyen nyilvános perek is. Valahol a kapuvári járásban például egy raktáros légpuskával kilőtte az üzemi konyha falán lógó Rákosi-fénykép szemét. Hat hónapot kapott, de csak azért, mert a tanúk szerint véletlenül sült el a…

– Na jó, én igazibb merényletekre gondoltam.

– Mondok olyat is, a kép elleni merénylettel csak a korabeli légkört akartam szemléltetni. Valamelyik nyáron, talán 47-ben Rákosi egyik testőre talált egy háborúból visszamaradt kézigránátot a Sváb-hegyen, azon a kerti úton, amelyik Rákosi Béla király úti hétvégi villájába vezetett. Azt képzelhette, aki odatette, hogy ha autóval rámennek, majd fölrobban. Amatőr akció volt, de az is lehet, hogy a testőrök találták ki, hogy a saját fontosságukat bizonyítsák. Később, egy lucskos őszi napon, az már 1949 vége felé volt, valahol Cinkotán összecsúszott Rákosi autója egy mérnök kocsijával. Nem volt komoly karambol, nem sérült meg senki, a sárhányók behorpadtak, talán az egyik lámpa is összetört. A peches mérnököt ennek ellenére lefogták, szándékos merénylettel gyanúsították, Kistarcsára internálták, aztán a recski munkatáborba került.

– Véletlen baleset volt?

– Az. Annyira véletlen, hogy az illetőről hosszas kutakodással sem tudtak egy kirakatperre való anyagot összeszedni, pedig nagyon igyekeztek. Az olasz kommunisták főtitkára, Togliatti ellen, aki egyébként szovjet állampolgár is volt, az előző évben követtek el sikertelen merényletet. Sztálin is sokat példálózott vele, a kommunista vezetők pedig úgy érezték, előbbre léphetnek a szamárlétrán, úgy értem, a fontossági sorban, ha legalább egy meghiúsult merényletet ők is fel tudnak mutatni.

– Hát ezzel a karambollal, Togliatti ide, Togliatti oda, nem nagyon lehetett dicsekedni.

– Aztán ott volt a Zöld-ügy. Biztos hallott róla.

– Zöld?

– Az. Zöld Sándor, a belügyminiszter. Bírálták, hogy nem üldözi elég elszántan az ellenséget, ő meg személyes kihallgatást kért Rákositól. Nem tudni, mi történt négyszemközt, Zöld állítólag feldúlt volt, hazarohant, és lelőtte az anyját, a feleségét, a kisfiát és a kislányát, aztán magával is végzett. Ha valóban így történt, akkor tényleg megijedhettek, mert egy ilyen dúvad akár Rákosit is lelőhette volna. Másnaptól bevezették, hogy a politikai bizottság tagjait is megmotozzák, ha bemennek Rákosihoz.

– Azt mondta, hogy ha tényleg így történt…

– A családirtást nem látta senki, csak később, hogy jön ki a vér az ajtó alatt. El lett titkolva az egész, az újságban csak az volt, hogy Zöld önkritikát gyakorolt.

– Elég speciális önkritika. Olyan merénylet, amivel elő lehetett volna hozakodni a nyilvánosság előtt is, olyan nem volt?

– Hát merénylet nem, legföljebb…

– …legföljebb?

– Legföljebb terv… A Zanáéké.

– Zanáék?

– Hát ők. Összeesküvés Rákosi meggyilkolására, ez volt a fő vád. És mellesleg a demokratikus államrend megdöntésére irányuló szervezkedés.

– Ki volt az a Zana?

– Zana Albert kiscserkész, aztán amikor 1948-ban feloszlatták a cserkészeket, a csapat tagjaiból megalakította a Kolhoz Deit, vagyis az Isten Kolhoza társaságot, amiről úgy képzelte, hogy jobban illik a modern világhoz.

– Isten Kolhoza? Mit mondjak, jókora naivitásra vall.

– Az igazi naivitás az volt, hogy a tagokat az ávósok közt toborozta.

– Micsoda? Az ávósok közt toborzott?

– Jól értette. Zana maga is ávós lett, a háború vége egy újpesti árvaházban érte, az ÁVH pedig előszeretettel válogatta ki hűségesnek vélt embereit az ilyen intézetekből. Árvák, félárvák, átnevelő meg javítóintézeti gyerekek, koncentrációs táborok felszabadított rabjai, akikről azt gondolták, hogy hálásnak kell lenniük a kommunisták iránt… Az ön riportjában említett nyomozó is ugyebár…

– Igen, a tetovált szám…

– Besorozták őket katonának, aztán átvezényelték az ÁVH-hoz, sőt az ÁVH-n belül sem akárhova, egyenesen a pártőrségbe. Az, hogy az újpesti árvaházat eredetileg a szalézi szerzetesrend üzemeltette, valahogy nem szúrt szemet, több ottani gyerekből is ávós lett, vagyis Zana Albert úgy érezhette, hogy a pártőrök közt otthon van. Vagy majdnem úgy.

– A pártőrség vigyázott a pártra?

– Ők voltak, vagy nekik kellett volna lenniük a legmegbízhatóbbaknak. Kétszázötvenen voltak, tiszti rangfokozat, kék egyenruha piros sapkaszalaggal, pirosávósnak mondták őket, és persze szolgálati lőfegyver. Testőrként védték a Magyar Dolgozók Pártjának legfontosabb elvtársait: Rákosit, Gerőt, Révait, Farkas Mihályt.

– A „négyesfogatot”?

– Őket. Fegyverrel védték őket, vagyis ha valakiknek, akkor nekik tényleg lett volna módjuk meg alkalmuk is végezni velük. Érthető tehát, hogy a pártőrségen belüli szervezkedés gyanúját, mert a lefoglalt klerikális tartalmú nyomtatványokból erre következtettek, azonnal a vezetők elleni személyes támadással azonosították.

– Vajon a szándékukban állt ilyen támadás, tényleg készültek egy Rákosi elleni terrormerényletre?

– Az mindegy, hogy én mit gondolok, a többségük bevallotta. Zana is bevallotta, igaz, hogy erős fizikai kényszer hatása alatt vallotta be, ami azt jelentette…

– Tudom, mit jelentett. Mi lett velük?

– Többeket kivégeztek, köztük Zanát és Sándort.

– Sándort?

– Sándor István. Nyomdász és hittanár. Ő lett a fővádlott. Zana lelki atyja volt, ő szedte ki és nyomtatta az ÁVH-ban osztogatott röplapokat, amelyek ugye nem csak megbízható kezekbe kerültek. Szóval voltak halálos ítéletek és voltak súlyos börtönbüntetések. Összesen 125 év. Azt hiszem, nagy perre készültek, sajtónyilvánosra, de Sztálin halála után, a hirtelen megváltozott légkörben igyekeztek inkább gyorsan lezárni a függőben lévő ügyeket. Attól tartottak, hogy az enyhülés miatt bagatell büntetések lesznek, vagy felmentések. Május végén titokban, zárt ajtók mögött rendezték meg a tárgyalást, olyan gyorsan, ahogy csak bírták, és két hét múlva megvoltak az akasztások is.

– Tehát úgy tudja ön is, hogy Sztálin halála után megváltozott a légkör.

– Kétségtelen, elkezdődött valami, de ami a riportban elhangzott, hogy egy tervezett, majd elmaradt merénylet nyomán semmi felelősségre vonás ne legyen, elég nehezen képzelhető el, hacsak…

– Hacsak?

– Hacsak nem arra számítottak, hogy később, mondjuk egy évvel később mégis megtörténik a merénylet. Ha így okoskodunk, akkor viszont alig hihető, hogy a dolgot oly pontosan átlátó nyomozónő kereket oldhatott. Hogy disszidált. Valószínűbb, hogy eltették láb alól. Természetesen titokban, hogy semmi nyom ne maradjon utána.

– Köszönöm, professzor úr! Az elmondottakból úgy értem, hogy igazi, klasszikus merénylet nem volt Rákosi ellen. De vajon számított-e merényletre? Vagy félt-e tőle?

– Úgy érti, hogy ő személyesen? Nem tudom, tényleg félt-e, ha beszélt róla, csak annyit mondott, a pártot és a dolgozó népet érné veszteség, ha őt baj érné. Úgy mondta, pótolhatatlan veszteség. Látványosan vigyáztak rá, amit nemcsak a félelemmel magyaráznék, a fontosságát is ezzel akarták demonstrálni. A munkahelyére vezető útvonalat váltogatták, sőt a rendszámot is cserélgették a vászontetős Horchon, talán a páncélozott Cadillacjén is, aminek persze nem volt sok értelme, mert nem nagyon volt hasonló autó Pesten. Ha Aligánál beúszott a Balatonba, egy testőr ladikkal kísérte, a másik meg, egy Boda nevű, aki tudott úszni, mellette tempózott. Nem tudom, igaz-e, de többektől hallottam, hogy minden asztallap aljára szerelve volt egy titkos jeladó a biztonságiaknak, a fiókokban meg töltött pisztolyok. Egyszer valami újságíróval egyedül maradt, az benyúlt a farzsebébe a cigarettatárcájáért, de Rákosi gyorsabb volt, előkapta a pisztolyát. Állítólag mindig volt egy kis pisztoly a nadrágzsebében is. Aztán a villa alatt az atomóvóhely, az őrök, akik előkóstolók is voltak, az orvosok folyamatos készültsége, a motozások …

– Értem. A látványos védelem dacára elképzelhetőnek tartja, hogy valakik – és most szeretnék visszatérni a képzős fiúkra meg a páternoszterprojektre… szóval hihetőnek tartja, hogy mégis megkísérlik megölni.

– Hogy megpróbálják, hogy kitaláljanak egy tervet, az természetesen elképzelhető. Az már nehezebben hihető, hogy sikerrel járjanak. Ha előbb nem, az előző napi bejáráson, mert minden ismeretlen helyszínt, ahol Rákosi megjelent, ellenőriztek előzőleg, szóval az előző napi bejáráson az államvédelem közbelépett volna, és leállította volna a dolgot. Ártatlanabbnak tűnő eseményeket is sztornóztak biztonsági kockázatra hivatkozva.

– És mi a véleménye arról, hogy úgy mondjam, rácsatlakoztak volna a merénylet tervére, hogy beáldozták volna a dublőrt?

– Agyafúrt dolog. A kiötlőknek eszébe juthatott Káplán Fanni. Tudja, ki volt? Vagy inkább Fanni Kaplan?

– Mintha hallottam volna… A Lenin elleni merénylő?

– Az! A dolog nem sült el rosszul. Legalábbis bolsevik szempontból nem. Lenin túlélte a támadást, a népszerűsége pedig hihetetlenül megugrott. Legendák születtek a sebezhetetlenségéről, ami a kultuszának az alapja lett. Tényleg meglepő, hogy felépült, pedig Kaplan háromszor is eltalálta, ráadásul arzénba mártott golyókkal találta el, hogy ha nem lennének halálosak a lövések, akkor is megölje a mérgezés. De valamivel nem számolt, vagy nem számoltak, akik Fannit rábírták a dologra, mert naivitás azt hinni, hogy a félvak, paranoiás roncs magányos merénylő volt, nem számoltak azzal, hogy Lenin akkor már immunis volt az arzénra, mert a vérbaját épp arzénes injekciókkal kezelték. A Kaplan-merénylet nem csak az ávón volt tananyag, a pártpropagandisták szemináriumain is, Rákosi meg pláne ismerte, hiszen épp ott volt Szovjet-Oroszországban, szóval közvetlenül is átélhette, hogy indul be a kultuszgép. Na persze esze ágában se volt golyót kapni a vállába meg az állába, a terrorhölgy ezekbe lőtt, sőt sehova se akart golyót kapni, azt viszont nem nagyon bánta volna, ha a dublőrje belesétál egybe. Sőt! Kifejezetten kívánatosnak tartotta volna, legalábbis úgy képzelem. Ahhoz, hogy értsük, tisztában kell lenni az ország helyzetével. 1953 elején már nyilvánvaló volt, hogy komoly válság van. Az előző évi aszály miatt élelmiszerhiány volt, az eltúlzott iparosítás visszaütött, a letartóztatások munkaerőhiányt, az importkiesések nyersanyaghiányt eredményeztek, a nagy dérrel-dúrral beharangozott tervek legföljebb papíron teljesültek. A három nagy pesti presztízsberuházás összeomlani látszott. A metróépítés elakadt, csak idő kérdése volt, mikor jelentik be, hogy leállítják. A budai vár rekonstrukcióját, oda költözött volna Rákosi, elnapolták. A Népstadion nem készült el határidőre, s már látszott, csak torzó lesz, amikor átadják. Az életszínvonal látványosan csökkent, holott előtte sem állt valami magasan. A belső elégedetlenséget ugyan sikerült elnyomni, egyre több kritika érkezett viszont Moszkvából. Célozgattak rá, hogy meg kéne osztani a hatalmat, ami Rákosi esetében azt jelentette, hogy a miniszterelnöki vagy a párttitkári funkciót el kéne engednie. Ráadásul elkezdtek zsidózni is. Aztán 52 decemberében kivégezték Slánskýt.

– Slánskýt?

– Őt. Rudolf Slánskýt, a csehszlovákok Rákosiját. Moszkovita pártfőtitkár, elkötelezett sztálinista, ráadásul ő is zsidó. Gazdaságszervezési hibákkal kezdődött a koncepciós vádirat, csoda-e, ha Rákosi pánikolni kezd, és megpróbál kieszelni valami látványos mentőakciót? A riportban megszólaló hölgy…

– Szokol Pálma.

– Igen, Pálma asszony a maga módján jó helyzetjelentést adott. Az országot a negyvenes évek végén, az ötvenesek elején úgy-ahogy összetartotta a félelem, de a trockista hazaárulók, az imperialista ügynökök, a titóista nemtudomkik elleni fellépés, ami a Rajk-banda felszámolásával ért csúcsra, kezd elfelejtődni. Olyat is hallani, hogy ártatlanul végezték ki őket. Világos, hogy szükség van egy még durvább traumára, egy olyan eseményre, ami a Rajk-pernél is jobban megmutatja, mekkora veszélyeknek van kitéve az ország. Kell valami, ami megteremti újra az összefogást, az egységet, hogy a kétkedők észbe kapjanak, és a bizonytalanok hite megerősödjön a szocializmusban. De mi lehet egy ilyen esemény? Egy újabb kémbanda leleplezése már nem szólhat akkorát, bárki lenne is a feje. Rajkhoz mérhető potentátot amúgy se lehetne találni. Kádárt ugyan lefogatta Rákosi, aztán idővel Péter Gábort is, de hol van egy Kádár, pláne egy Péter Gábor Rajktól. Félni ugyan lehet tőlük, jobb helyen vannak a magánzárkában, mint ha szabadon lennének, de sosem lehetne velük akkora pánikot csapni, mint a Rajk-bandával lehetett. Kádár egy unalmas figura, Pétert meg mindenki utálja. Ha Rákosi fölakasztatná őket, a dolgozó nép legföljebb megvonná a vállát. De nem akasztatja, dehogy akasztatja. Még azt sem tudja, mi legyen ellenük a vád, csak azt tudja, hogy ha a Rajkék bűnösségébe vetett hit meginogna, ha valaki Moszkvából elkezdené firtatni az ítéletek jogosságát, akkor Kádár és Péter nyakába varrható az ügy. Értékes foglyok, el is rendeli, hogy ha a küblire ülnek, akkor se vegyék le róluk a bilincset. A nagy durranáshoz azonban valami egészen más kell.

– Például?

– Moszkvára kell figyelni! Mint mindenben, ebben is. Az oroszok pont ekkoriban találták ki az orvospert, azt, hogy a zsidó orvosok a kommunista vezetők megölésére készültek, de az éber KGB az utolsó pillanatban leleplezte őket, és így megmentette magát a generalisszimuszt is. Hogy a nagy Sztálin életveszélyben van, annak itt, Magyarországon a Rákosi-életveszélyben-van hír felel meg. De az ijesztgetés már kevés, konkrétum kell, egy meghiúsult merénylet se rossz, de egy sikeres merénylettel semmi sem ér föl.

– Vagyis professzor úr hihetőnek tartja a merénylet tervét?

– Nézze, történészként, ráadásul úgy, hogy csak egyetlen interjúra támaszkodhatom, nem foglalhatok állást. De arra alkalmasnak tartom a leforgatott anyagot, hogy felvetései, illetve a benne bizonyítékként emlegetett tények mentén további kutatások kezdődjenek.