Szerző: Völgyi Lajos

Társszerző: Tommy Morrison

(A könyv – dőlt betűkkel szedve – Tommy Morrison írásainak átszerkesztett változatát is tartalmazza.)

Illusztrációk: Varga Tamás

© Völgyi Lajos, Tommy Morrison

© CSER Kiadó, Budapest, 2021

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-807-4

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Borítóterv és tördelés: Müller Péter

www.mullerpeti.hu

A cselekmény az egykor történt valós eseményektől jelentősen eltér. S ha valaki úgy véli, hogy egy-egy szereplőben magára ismer, az is a véletlen műve.

Továbbá köszönet Brónak.

I.

A hetvenes években járunk.

Ritkán jön össze, mikor Bélám és én együtt vagyunk szabad szombatosok. A Bélám név onnan jön, hogy egyszer csak Géza elkezdett így szólítani, na, mi van Bélám, aztán persze viszont is, röhögve én is így mondom, semmi sincs Bélám, ettől kezdve ez van, Bélám vagyunk mind a ketten.

Ez a mostani ilyen, holnap mindegyikünk szabad szombatos, de ezt majd később tudom meg, most, még csak péntek este fél hat van. Mint minden nap ilyentájt elindulok a Fő utcára, nincs messze, Esti Hírlapot venni, aztán átsétálok vele a Dorottya presszó teraszára, ott szoktam elolvasni, nem ritkán tízig is eltart ez, meg közben fülelődök, tíz után tódulnak ki a ruhagyárból a délutános csajok, imádom a színes pólók alatt ringó mellek látványát, le nem bírom venni az odatapadt szemem, szinte egyikükön sincs melltartó.

Hét körül lehet, mikor az utcáról berikkant „a” hang, na, mi van Bélám, mi a túrót csinálsz itt, pedig látja, mit csinálok, a szokásos esti újságot olvasom.

Beül mellém, fröccsözni kezdünk, bár a mi korunkbeliek többnyire söröznek, Bélámtól tanultam ezt a fröccsös vonalat, ő meg az apjától, de hát az érthető is, egy apa az inkább borozik meg fröccsözik. Vibrál a neon a szemünkbe az épület főfaláról, Ruhagyár, tíz után már csüngenek szemeink a kitóduló csajok színes pólói alatt ringó melltartó nélküli melleiken, kérünk még egy fröccsöt, beindultunk; nekiveselkedtél, kérdi Bélám célozva a beindulásra, pedig látható, nem csak én veselkedtem neki. Elhangzik a nagy mondat is, Bélám, menjünk ki a Balcsira, mi van, nem melózol holnap, nem, én se, tulajdonképpen mehetünk. De hogyan? Stoppoljunk. Hülye vagy, este tizenegykor? Hülye vagy, a szabad szombatosok már péntek este kiindulnak! Nekiveselkednek, vigyorgok. Na de nem tizenegykor. Ne szórakozzál, legalább próbáljuk meg!

Hazaugrunk összeszedni egy-két cuccot, lóvét.

Kimegyünk a lellei útra, persze, hogy a kutya sem jár már arra, illetve, aki igen, annak esze ágában sincs minket felvenni, visszamegyünk az állomásra, szerencsénk van, fél egykor indul vonat Fonyódra.

A vonaton józanodunk, Bélám, mondom Gézának, mi a túróra fogunk most kiérni, hajnali kettő lesz, ne szarjál be Bélám, így ő, mindig nálam van a pincekulcs, ami azt jelenti, szülei fonyódligeti nyaralójának kulcsa van nála. Kiérünk, ez a szombat hajnal már reménytelen, a ligeti nyaralóban zuhanunk ruhástul ágyba úgy három körül.

Szombat délután van, a fonyódi strandon döglünk a nap alatt, tombol a nyár, eszméletlen meleg van, délelőtt indultunk át Ligetről ide, gyalog, jó órás séta, előtte egy ábécében vettünk fél-fél liter zacskós kakaót, az lett a reggelink. Fekszünk a napon, Bélám szemén napszemüveg, dugig a strand, gyönyörűek a bikinis csajok, Bélám egyszer csak felpattan, ideje inni egy jó korsóval, s indulunk egy habos Kinizsire, közben megéhezünk, majd fél órát állunk sorban a lángosos bodega előtt. Aztán fürdünk egyet, állunk a combközépig érő vízben, Bélám ott is napszemüvegben, röhögünk hatalmasakat, mert persze még volt előtte egy-két sör, nagyon élvezzük ezt a kegyetlenül könnyű és felhőtlen napot.

Este lesz, haza se megyünk, elkezdünk lófrálni, csavargunk ide-oda Fonyódon, a restiben is iszunk egy sört, átsétálunk Bélatelepre, a buszfordulónál van egy badacsonyi borkimérő, ott végre Bélám el tud kezdeni fröccsözni, vele tartok, bedobunk néhány hagymás zsíros kenyeret, ezt nevezhetjük akár vacsorának is. Fölsétálunk a hegyre, dülöngélgetve, de rendületlenül dumálva, már negyed tíz is van, beesnénk a Lídóba, de nehéz beesni, rengetegen vannak, mégis betolakszunk valahogy, szabad hely semmi, minden asztal tömve, s ráadásul vagy ugyanannyian állnak is mindenfelé, cigarettafüst, a pincérek fejük fölött tartva tálcáikat, vágják át magukat a tumultuson, egyensúlyoznak a korsó sörökkel, traubikkal, dübörög az élő zene, már értem is, miért a nagy tömeg, a Tűzgolyó játszik, meghalsz, mielőtt kigyúlnál, üvölt végig Piri, a frontember hangja a termen.

Bélám, turbózzunk egyet, kiabálja felém Géza, kezünkben egy-egy korsó sör, itt nehéz ügy lenne fröccsözni, bár Géza azt szeretne, s miután bólintok, kér két hubertust, kapunk is, rögtön bedobjuk. Ütemre lódulgatunk, ez most nekünk a tánc, kezünkben a korsó, így vonaglunk, óriási ez a ritmus, meghalsz, mielőtt kigyúlnál, üvölti még mindig a Tűzgolyó, hullámzunk a tömeggel.

Megdöbbenve veszem észre, ahogy pillantok a zenekar felé, hogy a hozzájuk legközelebbi asztalnál – tudni kell, a zenekar melletti asztal a bennfenteseké, a legjobb haveroké, vagy csajoké – ott ül a bratyóm, a Tomi. Mellette az Unger Öcsi. Előttük két rövid, nem, valószínű, inkább kis pohárban tokaji aszú, a bátyám ugyanis csak azt issza, minden mástól egyszerűen megfájdul a fejem, szokta mondani. Vágom át magam a tömegen, hozzájuk tartok. Odaérek, megállok az asztal előtt, Tomi, mint egy filmben, mozdulatai megállnak, csodálkozó tekintettel rám néz, Öcsi, kiáltja, feláll, felém ront s átölel, olyan melegséget érzek, mint azóta se, sose, csak ha a bátyám átölel. Székeket húz oda, mert bár nem ül senki az asztalnál, de látszik az otthagyott félig üres sörökből, vannak ott szép számmal, csak rázni mentek. Lehuppanunk, Bélám összeismerkedik az Unger Öcsivel, a bratyóm legjobb haverjával, próbálunk, de csak üvöltve lehetne dumálni. Bratyóm feláll, a fülembe ordítja, mit isztok, mondom sört vagy hubit, oké, átvágja magát a tömegen, majd már egy pincérrel tér vissza, aki a feje fölött egyensúlyoz a tálcájával, sörök, hubik, tokaji aszúk kerülnek az asztalra, a tesóm rögtön fizet is. Hamar lefogy a kör, Bélám sem rest, eltűnik, s nem sokára már ő tér vissza egy pincérrel, aki a feje fölött egyensúlyoz a tálcájával, újabb sörök, hubik és aszúk az asztalon. Ezt azért keményen irigylem tőlük, mindig van lóvéjuk, a bátyámnak is, a Bélámnak is (az Unger Öcsi meg szerintem ugyanolyan csóró, mint én). Tomi esztergályos, a villamossági gyárban dolgozik, ott sem keres rosszul, de jól főleg a maszeknál keres, ahová esténként eljár, sokszor tíz-tizenegyig, s a maszek nagyjából kétszer annyit töm a zsebébe, mint a villamossági gyár, de ki is van a bratyóm hét közben rendesen, alszik meg melózik – de hétvégén a diszkóban, vagy mint most is, itt kint a Balcsin ő a csaszi. Aztán hétfőn kezdi elölről. A Bélámnak még könnyebb a helyzete, neki egyenesen az apja a maszek, s ahogy a Bélám szabadult, a villanyszerelő-mester apjánál lett segéd, gyakorlatilag annyit keres, amennyit kér a faterjától, és nem szívbajos kérni. Egyszer tanúja voltam, a Géza bá’ mintha besokallt volna a „segéd úr” előleg-kérésétől, na, jó apa, akkor ne előleget adjál, adjál kölcsön, esküszöm, megadom, itt van rá a biztosíték, s a Géza kikapott a melóskabátja zsebéből egy biztosítékot. Jót röhögtünk, de a mester is, és előkerült a jókora köteg bankó, s kipergetett belőle néhány százast a segéd-úrnak. Nálam sajna más a helyzet, amíg itt laksz fiam, s itt eszel-iszol, addig haza adod a fizetésedet, persze megtarthatod a húsz százalékát, verte le idejében apám az alapcövekeket, mikor gimi után elhelyezkedtem dolgozni, mert nem vettek fel az egyetemre. Persze néha ki tudok sírni egy kis extra zsebpénzt, de hát nem érzem magam kereső embernek. Még azt sem érzem, mint mikor gimis koromban néha szombatonként elmentünk vagont rakni, s rögtön fizettek, hihetetlennek tűnt az összeg, amit egy éjszakányi, igaz kemény szénlapátolásért kaptunk. Szinte a szabadság szállt rám, és vigyorogtam, amint tapintani tudtam a zsebemben a gempát.

Újra rákezd a Tűzgolyó, vége a beszélgetésnek, á, húzzunk innen, ezt már nem lehet kibírni, ráadásul itt már nem is tudunk becsajozni, leakasztottak már mindenkit, kiabálja bratyóm a fülembe, én meg tovább ugyanezt a Bélám fülébe, felcihelődünk s odébb állunk. Kint szinte fölsóhajtunk, ahogy megkönnyebbülünk a hangerő után, slattyogjunk le az állomásra, persze hogy a bátyámé az ötlet. Araszolunk lefelé a bélatelepi hajnalban, negyed három lehet.

Jól érezte a Tomi, három csaj üldögél és vihorászik az állomás egyik padján, a mellettük lévőre rogyunk le. Nem is ülünk, hanem szinte terpeszkedünk, seggünk épp hogy a pad szélén, kinyújtjuk lábainkat, hátunkat a támlának döntjük, poénkodni kezdünk, persze hogy szeretnénk bevágódni, a csajok át-át is pillantanak – egyelőre inkább fanyalogva. Intézetisek, mondja az Unger Öcsi, megérzem a szagukat.

Szólj át, bököm oldalba Bélámat, kérdezd meg, hogy hívnak, a gyengébbek kedvéért kák tyibjá závút, ezen röhögünk, de igazából a bátyám kezd be. Te, nem ismerjük mi egymást valahonnan, kérdi átnézve a csajokhoz, közülük egyik a mellkasára teszi a tenyerét, mi, kérdi csodálkozva magára mutatva, honnan ismernénk egymást. Hát, pölö nem voltunk esetleg együtt sorozáson, megint röhögünk, de ők is odaát. Bejött ez a kezdés, két perc múlva már egy társaság vagyunk, bár csak az Unger Öcsi tud a lányok közé ülni, mi hárman a pad előtt állunk, és úgy hisszük, vagány ez, ahogy farmerzsebbe csúsztatjuk kezünket és szájunk sarkában lóg a cigi. Megy a duma, alakulni látszanak a dolgok. A bratyó (persze, hogy ő a legmenőbb) nem sokára az egyik lány vállát karolja át, azét, aki csodálkozva mutatott magára az előbb, odébb andalognak, majd el is tűnnek az egyik állomási melléképület mögött.

Tanácstalanul maradunk ott, három csávó a két csajjal, hülye csöndek keletkeznek fél percekre, hiába, nincs köztünk a boss.

Ha át is hidaljuk néha a félperces pauzákat, ha be-be is jön néhány bágyadt poén, addig egyikünk se jut el, mint a bátyám, senkit nem bírunk elvinni, nem is merünk kezdeményezni. Kisvártatva aztán ők is, Tomiék is előkerülnek, sétálnak vissza kézen fogva a melléképületek mögül.

A csaj leül a padra, az Unger Öcsi veszi a lapot, felpattan, a bátyám a lány mellé ülhet, rögtön át is karolja a vállát.

Na, lassan cihelődhetünk, nem sokára jön a négyes, mondja az egyik bige, ezek hárman olyan 16-17 évesek lehetnek. Kissé értetlenül bangulunk rájuk, mire helyre teszik a dolgot, Zamárdiba kell mennünk, intézetisek vagyunk, a reggeli ébresztésnél már ott kéne lennünk, bár a balhé így is meg lesz, ha lebukunk, minimum egy hét karantén. A peron felé vánszorgunk, nézzük a menetrendet, a harmadikra jön be az, amelyik majd megáll Zamárdiban.

Ötkor nyit az állomási talponálló, ez mintegy javaslatként hangzik el az Unger Öcsitől, miután a csajokat vonatra tettük, és az is kiderült, ők délután biztos nem jönnek át a fonyódi strandra, ha gondoljuk, mi átmehetünk, mert ha most nem buknak le, délután a csoporttal talán lemehetnek a zamárdi partra. A bratyómék még hosszan csumiznak, aztán a lányok már a lehúzott vonatablakon át integetnek.

Addig csámpázzunk le a kikötőbe, egészíti ki az Unger Öcsi a korábbi javaslatát.

Jóformán el sem indulunk, előbukkan két „szerv”. Jó reggelt kívánok, emelik két ujjukat a tányérsapka sildjéhez, mintha tisztelegnének, na, legyenek szívesek a személyi igazolványokat. Piszok szerencsénk van, azazhogy a csajoknak, ha a két fakabát tíz perccel korábban jön… Aztán hová lesz a hajnali séta elvtársak, van egy kis csalódottság, miközben kérdi a magasabb rangú, kénytelenek visszanyújtani a becsukott „szigeket”, nem nagyon tudnak mit kezdeni velünk, nagykorúak vagyunk, meg egyikünk sem káemkás. Bezzeg, ha tíz perccel korábban jönnek… Na, a ’viszonlátásra’! Kelletlenül állnak odébb, miután megtudják, hogy a reggeli vonattal mennénk tovább, addig pedig még lesétálunk a kikötőbe – ami csak félig igaz, mert a kocsmanyitásig akarjuk csak elverni az időt.

Oldaloghatunk a kikötőbe, megszabadultunk a hekusoktól, mi emerre lófrálunk el, az ő cipőik alatt meg amarra mentükben csikorog az állomási apró kavics.

Úgy rendeződik, az Unger Öcsi meg a Bélám mennek előttünk, mi mögöttük, átöleli a vállamat a bátyám, s kezdi mondani. Hú Öcsi, bazmeg, miket mesélt ez a csaj, naná, hogy egyből elkezdtem smárolni, meg rámentem a melleire, eddig még vette is a lapot, de mikor a combjai közé nyúltam volna, na, azt azért nem, ezzel tolta el a kezem, persze nem akartam bunkó lenni, visszanyúltam a melleire, meg csumiztunk tovább, aztán mikor abbahagytuk, dumálni kezdett, ne haragudj, mondja, a szexszel nem is tudom, hogy vagyok, de nem túl jól. Mi a gond, kérdem, mire a csaj folytatja, á, nektek fogalmatok sincs, mik folynak egy intézetben, mire mi tizenhat-tizenhét leszünk, a nevelők legszívesebben szétbasznának minket, de csak aki hagyja, azzal merik, jó páran hagyják, mert annak onnantól kiváltságaik vannak, de olyan ócska semmi kis fingok ám, mint hogy reggelizhet, mondjuk hét helyett fél tízkor, ha nem akar suliba menni és mondjuk kilencig van dögleni kedve, vagy ha cigizik, nem büntetik, szóval szar semmiségekről van szó. De sokszor szopatnak is, ebben az a ciki, jó néhány bige vállalja is, inkább ezt, de megőrzik a szüzességüket, hátha az jobban jön valamikor majd a civilben, a civil életben, ha egyáltalán lesz nekünk ilyen valamikor is, de aztán a többsége tanár beéri azzal, hogy félmeztelenre levetkőztet, hogy csámcsoghasson a melleinken, meg közben kivereti magát, inkább ez az, amit bevállalnak a csajok, ez még nem annyira mocskos.

Közben, képzeld el Öcsi, míg ezt emésztgetem, kigombolja a sliccem, közben a kezem vissza behúzza a blúza alá a melleihez, meg csókolgat és közben kézimunkázik, persze hagyom, mer’ be vagyok indulva, de a végén, mikor már kicsit észhez térek, mondom neki, akkor én most mennyivel vagyok különb, mint akármelyik nevelőtanárod, akit kiversz. Na, nyugodjál már le, mondja, hülye vagy, azoknak csak nézni engedem a melleim, meg szerinted csókolózok velük, hülye vagy?! Átkaroltam s így sétáltunk vissza hozzátok, esküszöm, megsajnáltam azt a csajt. Holnap délután át kellene menni hozzájuk, Zamárdiba. Holnap?, hülye vagyok bazmeg, máma van már, szóval ma délután.

Ezzel el is pattan mellőlem a bátyám, odalép az Unger Öcsihez meg a Bélámhoz, a többit már nekik rikkantja, hé skacok, öt elmúlt, nyitva a hajnali talponálló, nyomás vissza egy hubira! A hátraarc után öt perccel már a pulton könyököl a bratyó s bemondja a resti talponállósának, négy hubi lesz. Ahogy betoljuk őket, egyre karattyolósabban dumálunk, negyed óra sem telik el, most viszont az Unger Öcsi lép a pulthoz, négy sör is lenne. Lesz is, két kezével két-két fülénél ragadja meg a korsókat s löki elénk.

Nagyon sokáig nem tudtam a haveri köröknek fizetni egy-egy rundót, egyszerűen nem volt mindig annyi lóvém, hogy bármikor odahozzak, mondjuk négy korival a haverok elé, így aztán mindig is irigyeltem a bratyóm-féléket, meg az Unger Öcsi-féléket, Bélámról nem is szólva, de ezt már mondtam. Pláne addig volt nagyon kínos, míg gimis voltam, tehát nem volt bevételem, abszolút a szülői zsebpénzre voltam szorulva (úristen: heti húsz forint!), jó, ha valamelyik gimis csajt néha meg tudtam hívni egy-egy moziba és csókolózhattunk a leghátsó sorban, jó esetben tapizhattam is, míg a vásznon pergett A keselyű három napja. Esetleg utána ihattunk egy-egy Márkát.

Bélám következik, a csapos egykedvűen ereszti a ferdén tartott korsókba a négy sört, nem lehet újdonság neki néhány, szombati éjjelből előkerülő kuvik. Dumánk kezd zavaros, követhetetlen és persze hangos lenni, a csapos ki is horkan ránk, ne üvöltözzenek má’ annyirán! Én zárom a kört, beturbóztatom a bandát, a sörök mellé hozok négy hubit is.

Ahogy ezeket nyomjuk befelé, darvadozni kezdünk, könyöklünk a körasztalon, nagy nehezen kitámasztott fejünk billeg, le-lecsúszik tenyerünkről. Kivéve persze a bátyám, ő beindul. Kiscsírák, Kerouac, az az igazi! Az Úton! Minden sorát faltam. El tudjátok képzelni, egyszer csak kivonod magad hónapokra a forgalomból és útra kélsz, stoppal, busszal, ahogy csak tudsz, utazol, szeled át az országot – csóváljuk a fejünket, nem, nem tudjuk elképzelni, ez lógás a melóhelyről, ennyi szabadság nincs, talán még köröztetnének is. Ha meg otthagyod a melóhelyed és felmondasz, kiírják a flekódból, s ha az „úton” megcsípnek és nincs munkahelyed, az káemká, akkor bevisznek, sittre vágnak jó, ha annyival megúszod, hogy simán hazazavarnak, harsogjuk az evilági földhözragadtságokat, de a bratyóm már nem itt van. Pedig az nem kis ország ám, kiscsírák, az az átszelés keletről nyugatra nem semmi, New Yorkból Friscóba durván három ezer mérföld, utánanéztem, az több mint öt ezer kilométer, felfogod, bazmeg? A bátyám felpörög, a csaposnak a pult mögül megint ki kell röffenteni felénk, ’montammá, csöndessebben’. De a bátyám árad tovább, a vonattal ide egy óra alatt értünk ki, ez ötven kilométer, képzeljétek el, ha egyfolytában nyomod le, az ötezer kilométer, mondjuk, minimum száz óra lenne! De nem is egyfolytában mentek a Salék, aztán már hadarja is a Tomi, hogy kik a szereplők, kik kevernek a kergekóros útra keléseken. Már a sört is csak szürcsölni tudjuk, s alkoholgőzös agyunk ködfátylán úszik át, amint az Úton barkó koszorúzta hősei rádőlnek egy ócska Ford kormányára és ezer mérföldeken át zavarják a szekeret, vagy megállnak, mondjuk Chicagóban és elvegyülnek a csavargók hordáiban, esetleg néhány suttyó kiscsíra között is. Vagy Denverben a bibap éjszakáján egy fűrészporral felhintett lebujban ritmusra rázzák a fejüket, ahogy a szakszis öblöget, ahogy a testes bőgős megéled, és kampós mutatóujját beleakasztja a húrba, aztán a légyszart is lemuzsikálják a falról. Szédülten képzeljük mi is, amint Dean, vagy Sal, vagy Carlo Marx a zöld füvön vagy éppen húsz sörön át lebegnek színesfilm-vízióikban, pazar káprázatosságaikban, máskor meg lidércek, vérfagyasztó látomások közepette. Így éltek ezek, szegényen, de mohón, korhelyláztól kábán ebben a rozsdás ollóval kiszabott világban, így mondja ezt a végén a Paradicsom Sal, mármint hogy botrányok közepette, esztelen tépések közepette, folytonos tudattalan ürességben éltek, fejezi be a bátyám, s már látszik, őt is megviselte az éjszaka hajszoltsága.

De mindnyájunk agyát lökések érik, zümmög, zsong a fejünk amint dülöngélünk ki a talponállóból. Na, akkor most mi legyen, nézünk egymásra. Nem tudtok nálam aludni, mondja Bélám a bátyáméknak, már biztos leértek az öregjeim, te, Bélám, még jöhetsz, tégedet ismernek. No problem, így az Unger Öcsi, majd folytatja, szokás szerint megyünk a partra dögleni, majd dél körül találkozunk.

Bevett szokás volt akkori éveinkben a balatoni hétvégeken, hogy ha nincs héder, éjjel csavargunk, züllünk, ki kell tartani akár reggel hatig-hétig is, akkor már nem annyira feltűnő bemenni a strandra s ott egy jó kis fa alatt elhorpaszt az ember gyereke, délnél úgy se tovább, akkor már a zsivaj és a nyüzsgés úgy is felébreszt, és a kialvatlanságtól kótyagos másnapossággal szédelegsz az első sörig, a gyógysörig. Ez a sors vár most szegény bratyómékra.

Na, jó reggelt huligánok, kiált ránk Bélám apja nevetve, dél sincs. Gyerünk egy kupicával, az öreg kezében a pálinkásüveg meg a stampedlik, mi meg fél kómában könyöklünk fel az ágyon, de a Géza bá’ már tölti is a törkölyt. Fater, te ne igyá’, hogyan vezetsz haza, Bélám oktatná az apját, de az öreg nem hagyja magát, estig már hol lesz ez, mondja, meg különben is, anyádnak is van jogsija, mé’ tartom? Lelökjük a stampókat, mi, a másnaposok megrázkódunk tőle, de a Géza bá’ már diktálja is belénk a következőt. Ez már jobban esik. Eldumálgatunk, az öreg kifaggat minket, „merre csavarogtunk ebbe’ a két napba”, meg hogy becsajoztunk-e. Aztán Bélám anyja nyit ránk, jöhettek enni, kész az ebéd. Kászálódgatunk fel, hát, mutter, én jóval később fogok csak flamózni, hárít Bélám, anyja bólint, ismeri már az ilyen napokat, ég a beled, ugye! Én se bírnék enni, nem aludtuk ki magunkat, viszont nagyot dobna a helyzeten egy sör.

Elköszönök, Bélám, lemegyek a strandra, megkeresem a bátyámékat, nem jössz, kérdem, de Bélám nem jön, asszem, hazamegyek a faterékkal, mondja, majd apjához fordul, tata, kábé mikor akartok indulni? Megkapja a választ, este hat-hét körül, majd még megkérdez, nem akarok-e velük hazamenni, nem tudok választ adni, a bratyóméktól kell függővé tenni a helyzetet, azt meg még nem tudom.

Piszok jól esik, szinte hörögve teszem le az első korty után a korsót, iszom a csapolt Kinizsit a strandon az Unger Öcsivel, miután megtudom, hogy a bátyám átbuszozott Zamárdiba megkeresni a csaját. Még egy sör, majd sort állunk lángosért - már nem ég a belem -, majd ezt követően elhatározzuk, átvonatozunk Zamárdiba (buszozzon a tököm, legyint az Unger Öcsi), megkeressük őket. A gyorson van büfé kocsi, ott is bedobunk még egy korsóval, de csak egyet, mert kurva drága. Ennek kapcsán kapok észbe, összekotrom a lóvém, egyáltalán mennyim van még, majd megnyugszom, oké, kitartok hazáig, bármi is történjék.

Kóválygunk, kajtatunk a zamárdi strandon, nagyobb gyerekcsapatot kérdezünk, véletlenül nem intézetisek-e, nem azok, s véletlenül nem tudják-e, hová járnak fürdeni az intézetisek, nem tudják, nem találjuk Tomiékat. Elbóklászunk az intézet környékére is, a körül se látunk lófráló fiatalokat, ne menjünk be megkérdezni, vetem fel, hülye vagy, Unger Öcsi letorkoll, a nevüket se tudjuk, mi a túrót kérdeznénk, hogy keresünk három bulát, akik tegnap kilógtak? Igaza van. Még egyszer vissza a strandra, sehol semmi, senki, elkedvetlenedünk. Dobjunk be legalább egy sört, így lesz, egy kisvendéglő kerthelyiségébe ülünk le, az Unger Öcsi eszik egy zónapörit is, meg persze iszunk még egy Kinizsit.

Közben tízre jár, bekattan, jézusisten, jövő héten délelőttös vagyok, reggel hatra kell járnom, tehát holnap is – de azért letolunk még egy korsóval. Mondom az Unger öcsinek, te, le kéne menni az állomásra vonatot nézni, én reggel korán kezdek. Én meg szarok a holnapra, nem megyek haza, nem megyek melózni. Már régebben is hallottam, az Unger Öcsi néha napokra beindul, úgy tűnik, most is egy ilyen veszi kezdetét, de azért lekísér a vasútra. Titkon reménykedem, belefutunk ott a bátyámba, de nem.

A vonatból integetek az Unger Öcsinek, ki tudja merre, meddig viszi most a több napos szédülete, van egy bátyja neki is, az valami művészlélek-féle, de úgy látszik, az öcsiben csak a bohém-véna ment tovább, még az is lehet, előzetesben végzi ezt a hét végét.

Fonyódon át kell szállnom, valami hajnali vonatot érek el, negyed hat körül van a városunkban, el tudok csípni egy helyi járatot, kicsivel kezdés előtt esek be a munkahelyemre, a kollégák röhögnek rám, hát te honnan jössz, úgy nézel ki, mint a mosott szar, tényleg, enyhén szólva nem vagyok fitt, de kitartok kettőig, úgy vánszorgok haza, csak rázuhanni tudok az ágyamra, este fél tízkor riadok föl, apám áll előttem.

Tartalom

I.