Ács Zoltán: A járatlan úton

© Ács Zoltán, 2025

© MCC Press Kft., 2025

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-121-0 (print)

ISBN 978-963-644-127-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó

Kreatív szerkesztő: Antal-Ferencz Ildikó

Szaklektor: Szerb László

Lektor: Beszédes Noémi

Olvasószerkesztő: Luca Anna

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Csuth Péter

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Szerető szüleim, Klára és Imre emlékére,
valamint két húgomnak,
Enikőnek és Csillának

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ

1. FEJEZET: BEVEZETÉS

2. FEJEZET: GYÖKEREIM A RÉGI VILÁGBAN

3. FEJEZET: CSALÁDTÖRTÉNET

Anyám családja

Apám családja

A két család találkozása

Emigráció

Úton a szabadság felé

4. FEJEZET: ÚJ KEZDET AZ ÚJVILÁGBAN

Lefelé a lejtőn

Apám

Túlélés a lakótelepen

A család támogatása

5. FEJEZET: ELVESZVE KÉT VILÁG KÖZÖTT

Ragaszkodás a magyar értékekhez

Beilleszkedési próbálkozásaim

Az első szerelem

Kitörés a gettóból

6. FEJEZET: A CLEVELANDI ÁLLAMI EGYETEM

Az elveszett Magyarország

A lakótelepen kívül

7. FEJEZET: ÚJRAKEZDÉS NEW YORKBAN

Mesterképzés

A New School

Stephen Hymer halála

8. FEJEZET: AZ AMERIKAI ÁLOM

Doktori képzés, avagy továbbra is a járatlan úton

Apámról újra

9. FEJEZET: A FELFEDEZÉS

David

Apaság

Kisvállalkozások

Fiunk születése

Visszatérés New Yorkba

10. FEJEZET: A VÁLTOZÓ VILÁG

Magánéleti változások

Technológiai változások

Lányunk születése

A Sangamon Állami Egyetem

11. FEJEZET: A BERLINI WZB

A Small Business Administration (SBA) adatai

Közös kutatásunk Daviddel

Nyár Berlinben

12. FEJEZET: ÉLET A SANGAMON ÁLLAMI EGYETEM UTÁN

Vissza Berlinbe

A kutatói hálózat fontosságáról

A Small Business Economics Journal

Látogatás Magyarországon, visszatérés Amerikába

13. FEJEZET: A BALTIMORE EGYETEM

Az első PhD-hallgatóm

A berlini fal

Az első magyar PhD-hallgatóm

A Jaffe–Feldman–Varga-megközelítés

14. FEJEZET: A MERRICK SCHOOL OF BUSINESS

Az elhízásjárvány

Még egyszer a kutatói hálózatokról

A közös díj

15. FEJEZET: A KISVÁLLALKOZÓI HIVATAL (SBA)

SBA-történeti összefoglaló

A kormányzati ügynökség kötelékében

Catherine Armington

Az első okostelefonom

16. FEJEZET: CSALÁDOM ÉS A LEGJOBB MAGYAR BARÁTOM

25. házassági évfordulónk

Gyermekeink

Egy életre szóló magyar barátság

17. FEJEZET: GLOBALIZÁCIÓ

A GEM

GEM Magyarország

18. FEJEZET: A MASON-ÉVEK KEZDETEI

A kezdetek: a GEM-projekt

A továbblépés: a KSTE

Iraki kalandok

19. A MASON-ÉVEK MÁSODIK FELE

Az Imperial College Business School

Újabb szintlépés: a REDI

A Mason-évek összefoglalása

20. FEJEZET: A GLOBÁLIS VÁLLALKOZÁSI ÉS FEJLESZTÉSI INTÉZET (GEDI)

A GEN

A FIRES

Afrikai kalandok

21. FEJEZET: AZ AMERIKAI PÉNZ KÖRFORGÁSA

22. FEJEZET: AZ MTA ÉS AZ MBA

Az Amerikai Magyar Akadémikusok Társasága (AMAT)

A Magyarország Barátai Alapítvány (MBA)

MTA-reformok

A Határtalan Jövő Program

23. FEJEZET: AZ MCC

Magyarországról

Az MCC-ről

Magyarországi munkásságom

A meglepetés

Búcsú a George Mason Egyetemtől

Bécs

A VIGS Intézet

24. FEJEZET: SZAKMAI BÜSZKESÉGEIM

Magyar szakmai büszkeségeim

A legzseniálisabb marslakó

25. FEJEZET: AZ ÉN UTAM…

Hálaadás

Az esküvő

Élménydús 2019

A világjárvány

Egy újra felfedezett régi barát

KÉPMELLÉKLET

Előszó

2022-ben Abraham Song, egy korábbi diákom, aki a kaliforniai Santa Monica Pepperdine Egyetemén tanított, interjút[1] készített velem a karrieremről. Többek között ezt a kérdést is feltette: „Fiatal felnőttként arról álmodott, hogy híres közgazdász legyen?” Némi habozás után így válaszoltam: „Amikor az ohiói Clevelandben, egy lakótelepen éltem, csak két dolog érdekelt: ne verjenek meg, és legyen elég ennivalóm. Az, hogy ismert közgazdász lettem, a véletlen műve.”

Miközben ezt a memoárt írtam, rájöttem, hogy mennyi mindent vesztettünk el a háború miatt, és vagyontalanul érkeztünk Magyarországról az Újvilágba. A háború során ugyanis a családom minden tulajdonát és pénzét elvesztette, tehát az anyagi tőke teljes hiánya mellett indultak útnak. A társadalmi tőkéjük sem volt sokkal több: Clevelandben főleg magyarokkal voltak kapcsolataik – elsősorban apámnak, aki sokáig nem szerette, sőt lenézte az amerikaiakat, és nem akart hozzájuk még alkalmazkodni sem, nemhogy beilleszkedni közéjük, anyám viszont nyitottabb volt: szóba állt a szomszédokkal, zongorázni tanult, majd tanított. De mindez számomra tinédzserként minimális értéket jelentett. A humán (szakmai) tőke még manapság is sok bevándorlónak hiányzik, mert anyanyelvük és meglévő készségeik nem könnyen hasznosíthatók az amerikai rendszerben. Apám ügyvéd volt, de szakmai tudását nem tudta hasznosítani Amerikában, sokáig angolul sem akart megtanulni. Az orvosoknak például sokkal könnyebb dolguk volt, a mérnököknek még inkább, de akár egy cukrásznak vagy zenésznek is.

A kulturális tőkét viszont megőrizte a család – és ez az, ami leginkább meghatározza az embereket: a hitük, a nyelvük, a történelmük, az étkezési szokásaik és az örökségük. De vajon mit ér mindez több ezer mérföldre attól az otthontól, amely egy háború sújtotta vesztes ország? Miközben a szüleim kétségbeesetten ragaszkodtak a magyar kulturális örökségükhöz, én egyre inkább szűkösnek és korlátozónak találtam. Azoknak a gyerekeknek, akikkel Amerikában – a clevelandi alsó Buckeye Roadon, és főleg utána a lakótelepen – találkoztam, fogalmuk sem volt arról, mi az, hogy magyar. Tudták rólunk, hogy kitelepítettek vagyunk, alapvetően barátságosak voltak velünk, de köztük élve és velük barátkozva én is olyan akartam lenni, mint ők. Amikor egyébként is lenéznek, mert gettóban élsz, akkor az egyetlen lehetőséged a beilleszkedés, hiszen kitörni – főleg gyerekként – nem tudsz. Mivel csak eleinte, egészen kisgyermekkoromban éltünk a Buckeye Roadon, a magyar közösség közvetlen közelében, sokáig nem ismertem fel a szüleim magukkal hozott, képviselt és átélt kulturális tőkéjének értékét, beleértve az oktatás, a tudás és a tanulás nagyrabecsülését. Pedig ezek voltak azok az „ugródeszkák”, amelyekre lakótelepen élő, nincstelen bevándorlóként mindenképp szükségünk volt ahhoz, hogy átkelhessünk a „szakadékon”, és idővel meg- vagy visszaszerezhessük a többi, a háború miatt és az emigráció során elveszett társadalmi, humán (szakmai) és pénzügyi tőkénket.

Mindezeket az összefüggéseket tinédzserként még egyáltalán nem értettem, ahogy azt sem, hogy a családi örökségem és a szüleim milyen hatással voltak az életemre. A szüleim viszont tisztában voltak mindezzel. De apám sosem beszélt velem ilyesmiről, sőt egy időben – amikor otthagytam a középiskolát, és dolgozni kezdtem, hogy segítsek anyámnak – le is tett rólam, de anyám mindig ragaszkodott ahhoz, hogy tanuljak tovább. Nagyon könnyen előfordulhatott volna, hogy sosem fejezem be a középiskolát, vagy ha be is fejezem, nem tanulok tovább, vasgyári munkás maradok, elveszek egy Puerto Ricó-i vagy „hillbilly” nőt a lakótelepről, netán bűnözővé válok, és börtönbe kerülök, mint oly sok fiatal a gettóban. Édesanyám ezt mindvégig látta, és megpróbált jó irányt mutatni nekem – amit akkor nem mindig értettem, és sokszor nem fogtam fel, hogy például miért kell hazamennem vacsorára, és miért nem maradhatok kint az utcán késő estig. Szüleim az adott körülmények között talán nem is tudtak volna többet segíteni nekem. A húgaimnak jóval könnyebb dolguk lett: kisebbek voltak, jól tanultak, és nekik nem kellett túl korán elkezdeniük dolgozni, mint nekem tizenhat évesen.

A szüleim – főleg édesanyám – voltak tehát azok, akik a kevésbé járt útra tereltek, amit nekik és a családi örökségemnek köszönhetően tudtam végigjárni. Rajtuk kívül még két embernek köszönhetek nagyon sokat, akik csatlakoztak hozzám ezen az úton. Az egyik a feleségem, Jane, aki megmutatta nekem, hogyan lehet felső középosztálybeli családi életet élni, a másik pedig David Audretsch, aki megmutatta, miként lehet sikeres szakmai karriert befutni. Ez a két kapcsolat végigkísérte az életemet, kitartva a nehezebb időkben is. Amikor megbotlottam, elkaptak, és segítettek továbblépni. Nem kényeztettek el, szigorú szeretettel mutattak utat. Mások is segítettek, de ők ketten összesen már 100 éve állnak mellettem.

Azt hiszem, Winston Churchillnek igaza volt, amikor azt mondta: „A siker nem végleges, a kudarc nem végzetes. Csak a bátorság számít, hogy folytassuk.” De mi is az a bátorság? A bátorság segít mérsékelni az ember hajlamait egyrészt a vakmerőségre, másrészt a gyávaságra. A bátorság azt jelenti: tudjuk, mitől félünk, mégis képesek vagyunk megtenni, amitől tartunk. Elviseljük a fájdalmat vagy a bánatot. Lakótelepi gettóban felnőve két fontos dolgot megtanul az ember: félteni az életét és félni attól, hogy elfogy a pénze. Amitől azonban talán mindennél jobban tart, az a nincstelenség: a társadalom peremén élés örök kárhozata. Arisztotelész szerint a bátorság erény. A királyokat – és általában a férfiakat – életük azon pillanatai alapján kell megítélni, amikor valóban próbára teszi őket az élet. A bátorságot joggal tartják a legfontosabbnak az emberi tulajdonságok közül, mert – ahogy Churchill is mondta – „ez az, amelyen minden más alapszik”.

Az életem a járatlan út története. E könyv bemutatja, kikkel találkoztam ezen az úton, és hogyan alakítottam az útitársaim körét. Ahogy Robert Frost írta The Road Not Taken című versében: „Az erdőben két út nyílt, én pedig – a járatlant választottam, és ez mindent megváltoztatott.”[2] A járatlan úton nagyon kevés az útjelző tábla, és bátorságra van szükség az élet kihívásai közti eligazodáshoz. Az én utazásom minden egyes lépésnél bátorságot igényelt. Ez a memoár – melynek megírása során sokat tanultam magamról és a családomról – megörökíti, nincstelen magyar menekültként hogyan küzdöttem életem nagy részében. Először a gettóban a túlélésért, mivel a középiskolát félbehagyva dolgozni kezdtem, majd azért, hogy tanulmányi hiányosságaim ellenére el tudjam végezni a Clevelandi Állami Egyetemet, ezt követően pedig, hogy doktori fokozatot szerezzek a híres New York-i New School for Social Research intézetben politikai gazdaságtanból. Később azért, hogy elindítsam a tudományos karrieremet, és hogy pénz és apaminta nélkül családot alapítsak, végül pedig hogy megértsem a globális digitális forradalom fejlődését, amit sokáig senki sem értett igazán. Ötvenéves korom körül éreztem először azt, hogy már nem kell küzdenem, hetvenéves korom körül pedig azt, hogy már képes lennék ezeket a küzdelmeket másokkal is megosztani. Addig inkább titkoltam, leginkább szégyelltem, és eszembe sem jutott, hogy akár büszke is lehetnék az életutamra. A könyv első fejezetei dokumentálják utamat az ausztriai menekülttáborból az Egyesült Államokba, az ezt követő fejezetek pedig rekonstruálják életem különböző szakaszait, a pokol szakadékától az Ígéret Földjéig. Ha előre tudom, mennyire nehéz és hosszú lesz ez az út, lehet, hogy nem mertem volna elindulni rajta. De végül „ez mindent megváltoztatott”: 2023. május 9-én, hatvan évvel azután, hogy egy clevelandi gettóban találtam magam, a Magyar Tudományos Akadémia Arany János-érmével tüntettek ki „fényes pályafutásom” elismeréseként.

1. FEJEZET

Bevezetés

Bécsben dolgoztam 2024 tavaszán, ahol egy új kutatóintézetet hoztam létre. Ausztria nem volt idegen számomra, sőt mindig is tudtam, hogy a szülőhazám, de csak nemrég derült ki számomra, hogy nem a hivatalos irataimban szereplő karintiai Villachban, hanem egy Paternion nevű kisvárosban születtem, a szlovén határ közelében.

Még soha nem jártam a szülőhelyemen. Szüleim korábbi elmondásából annyit természetesen tudtam, hogy a brit hadsereg által igazgatott egyik ausztriai (szerintük a kellerbergi) menekülttáborban éltek, amikor 1947. március 9-én megszülettem. Amikor nemrég a washingtoni osztrák követségen kértem, hogy segítsenek hozzájutnom a magyar állampolgárság kérvényezéséhez szükséges születési anyakönyvi kivonathoz (ugyanis az soha nem volt meg nekem), kiderült, hogy a számítógépes rendszer szerint nem Villachban születtem, de azt nem tudták akkor megmondani a követségen, hogy pontosan hol is. Hazamentem, elkezdtem keresgélni a régi iratok között (apám megőrzött mindent), és megtaláltam a német nyelvű keresztlevelemet. Nem sokat értettem belőle, de amikor bevittem a követségre, ránézésre megmondták: Paternion városban születtem. A számítógépes rendszer is megerősítette ugyanezt. Egy hét múlva kézhez kaptam a hivatalos születési anyakönyvi kivonatomat is. Később az unokatestvérem elmesélte, hogy amikor egyszer Paternionban jártak, és a Pfarrkirche plébániatemplom előtt sétáltak, édesanyja (anyám húga, aki a keresztanyám volt) elmesélte neki, hogy ott kereszteltek meg.

2024 áprilisában Noémivel autót béreltünk, és az egyik hétvégén elutaztunk Karintiába, hogy megtaláljuk azt a helyet, ahol ténylegesen megláttam a napvilágot. A bérelt piros Alfa Romeóval először Velden am Wörther Seeig autóztunk. A 300 kilométeres út Bécsből kanyargós országutakon vezetett, amelyek kisvárosokon, hófödte hegyeken és az Alpok alatti végtelen alagutakon haladtak keresztül. Veldenből, egy gyönyörű, tóparti üdülővárosból továbbhajtottunk Paternion felé. Körülbelül egy óra múlva végre megláttuk a helységtáblát.

A Dráva folyó völgyében fekvő kisvárost 3000 méter magas, az év nagy részében hófödte hegyek veszik körül. Úgy tűnt, ez a város 70 év alatt nem sokat változhatott. A téren egy gyönyörű templom, egy első világháborús emlékmű, a város fölé magasodó dombon pedig kis vár állt. Paternion néhány kilométerre nyugatra fekszik három másik várostól: Kellerberg és Feffernitz a Dráva déli oldalán, Weissenstein az északi oldalán terül el. Az előbbi két városban a második világháború alatt az osztrákok két tábort építettek orosz hadifoglyok elhelyezésére, amelyek a háború után a Közép-Európából kitelepítettek (egy adott pillanatban tízezer menekült) „otthonává” váltak ugyanúgy, ahogy az én családom (szüleim, én és a két húgom) számára is.

Izgalmas vállalkozás volt ez a felfedezőút, és kellemes meglepetés 77 év után rádöbbenni arra, hogy a szüleimtől hallott lágerbeli szörnyűségek ellenére Ausztria egyik legszebb helyén jöttem a világra, és éltem öt évig. Ott, ahol a zöld minden árnyalatát tükröző Dráva völgye fokozatosan átadja helyét az emelkedő hegylábaknak, míg végül ég és föld összeér, és a felhők elvegyülnek a hófödte hegyek között, amelyeken megcsillan a nap fénye. Ahol a mélyzöld árnyalatúvá váló Dráva folyó elhagyja a havas hegyeket, és fokozatosan beleolvad a hegyoldalak erdeibe. Lenyűgözött a természet szépsége, a tiszta levegő, sőt még a környékbeli tanyák háziállatainak meleg illata is. Ezzel az utazással nemcsak felfedeztem a helyet, ahol megszülettem, hanem lezártam önmagam felfedezésének belső folyamatát. Csodálatos érzés volt!

2. FEJEZET

Gyökereim a régi világban

Őseim a Magyar Királyságból származnak, amelyet Szent István, az első magyar király alapított 1000-ben a közép-európai Kárpát-medencében, és amely közel egy évezredet ért meg. A családi krónika szerint Magyarország történelméből az elmúlt ötszáz év során négy olyan jelentős esemény emelkedik ki, amely édesanyám őseire és apám családjára is komoly hatást gyakorolt. Ezek az események gyermekkorom nagy részében beszédtémául szolgáltak a vacsoraasztalnál. Édesapám felülmúlhatatlan volt e történelmi események részleteinek ismeretében és ismertetésében. A könyvtára polcain lévő számtalan könyv is ezekkel a témákkal foglalkozott.

Az első ilyen esemény az oszmán törökök betörése és a magyarok veresége a mohácsi csatában 1526. augusztus 29-én, amely a Magyar Királyság jelentős részeinek százötven évig tartó török megszállásához vezetett. A második az 1848–49-es magyar forradalom és szabadságharc: ez az Osztrák–Magyar Monarchia létrejöttét eredményezte, amely az első világháború végén felbomlott. A harmadik az 1920. június 4-én aláírt trianoni békediktátum, amely létrehozta a ma ismert Magyarországot. A negyedik pedig a második világháború, és az azt követő brutális szovjet megszállás, amely a vasfüggöny 1989-es leomlásáig és a szovjet csapatok 1991-es kivonulásáig tartott. Az én életem szempontjából az utóbbi két esemény a jelentősebb, mivel ezek gyakorolták a legnagyobb és legpusztítóbb hatást szüleimre és családjukra, illetve közvetve rám is, így ezekre röviden kitérek.

1918-ban, az első világháborút lezáró fegyverszünet aláírása után Károlyi Mihály az Osztrák–Magyar Monarchia romjain megalapította az első Magyar Köztársaságot, amit azonban hamarosan megdöntött egy kommunista puccs, 1919 márciusában létrehozva a Magyar Tanácsköztársaságot, egy kommunista államot, Károlyi Mihályt pedig négy hónap múlva felváltotta a szovjetek által a helyére állított bolsevik Kun Béla. A Magyar Tanácsköztársaság és szomszédai között háború tört ki. Közben a vörös terror a Lenin-fiúk bandáival terrorizálta az országot, és emberek ezreit végezte ki. Nagyanyám húga, Tarjány Klára hónapokig rejtegette férjét, Brunner László századost egy szénakazalban a Lenin-fiúk elől.

Az Osztrák–Magyar Monarchia első világháborús vereségét és a rövid életűnek bizonyuló magyarországi bolsevik államkísérlet végét követően Horthy Miklós admirális állította helyre a rendet az országban. Az Osztrák–Magyar Monarchiát felosztó trianoni békediktátum azonban felmérhetetlen társadalmi, gazdasági és politikai károkkal járt a Magyar Királyságra és egész Közép-Európára nézve. Magyarország területe a háború előttinek az egyharmadára csökkent. Egyik napról a másikra magyarok milliói találták magukat idegen országokban: Csehszlovákiában, Romániában, Jugoszláviában vagy Ausztriában. Az új Magyarország visszaszorult a Kárpát-medence közepére, és alig maradtak természetes határai és természeti erőforrásai. Apám, mint a korabeli magyarok többsége, a trianoni döntést megelőző állapot szerinti Nagy-Magyarország térképét mindig is könyvtárának a falán kifüggesztve tartotta.

A két világháború közötti időszak feszültségekkel és ígéretekkel telt. Az első világháború előtti jólét megszűnt, a főváros és a vidék közötti feszültségek pedig tovább súlyosbították a helyzetet. Ahogy Budapest saját elittel (köztük a nagyszámú zsidó lakossággal) rendelkező világvárossá vált, a XIX. században még szellemi és erkölcsi vezetést biztosító vidéki földesúri nemesség a XX. század elejére elvesztette kiváltságos helyzetét, aminek következtében egyre nacionalistábbá vált. Családom úgy anyai, mint apai ágon, ehhez a nemességhez tartozott.

Az első világháború végén elvesztett területek egy részének visszaszerzése reményében Magyarország a második világháborúban a tengelyhatalmak mellé állt: a németek oldalán harcolt, és vett részt a Szovjetunió lerohanásában 1941-ben. Később, 1943–44-ben, Magyarország vezetői megpróbáltak kiugrási stratégiát találni a szorult helyzetből, de a geopolitikai helyzet nem segített: a németek 1944 márciusában megszállták Magyarországot, amely elvesztette önállóságát, és hamarosan a frontvonalon találta magát. Akkor indult el a magyarországi zsidó lakosság deportálása. Budapest két hónapos szovjet ostroma a háború harmadik legvéresebb csatája lett Sztálingrád és Berlin után.

1945. február 4–11. között az angolszász szövetségesek és a szovjetek konferenciát tartottak a Krím félszigeten, Jalta üdülőváros közelében Franklin D. Roosevelt amerikai elnök, Winston Churchill brit miniszterelnök és Joszif Sztálin szovjet kommunista diktátor részvételével. Deklarált céljuk az volt, hogy megvitassák a háború utáni békét és biztonságot, és garantálják az újonnan felszabadult közép-európai országoknak az önrendelkezési jogot a tekintetben, hogy saját maguk által választott demokratikus intézményeket hozzanak létre. A biztonsági paktum részeként azonban Sztálin erős befolyási övezetet követelt a Szovjetunió számára. Miután 1945-ben a németeket legyőző Vörös Hadsereg megszállta Közép-Európát, Magyarország is kommunista uralom alá került. A jaltai döntés a hidegháború kirobbanásához és egy megosztott Európához vezetett. Apám végtelen hosszú és gyötrelmes órákat töltött azzal, hogy megpróbálta megérteni, miért adták át az angolszász szövetségesek Közép-Európát a szovjeteknek.

A második világháború után Magyarország még nagyobb anyagi nehézségekkel nézett szembe, mint az első után, hiszen ezúttal az ország teljes területe hadszíntérré vált. Az anyagi nehézségeket súlyosbította a politikai kérdés: az ország Kelethez vagy Nyugathoz tartozzon? 1945 novemberében szabad választásokat tartottak, de a kommunisták (hátuk mögött a megszálló szovjetekkel) néhány év alatt diktatúrává változtatták a bimbózó magyar demokráciát. 1949-ben új alkotmányt vezettek be, amely (minden lényeges tekintetben a Szovjetunió alkotmányának másolataként) Magyarországot népköztársasággá nyilvánította, gyakorlatilag szovjetizálta. Hatalmi harcuk utolsó felvonásaként a kommunisták egymással is leszámoltak. Emblematikus módon 1949 októberében koholt vádak alapján saját belügyminiszterüket, Rajk Lászlót is kivégezték.

Magyarország teljes körű szovjetizálása következett. A közszolgálatot, az igazságszolgáltatást és a hadsereget megtisztították az ellenzékiektől, a szakszervezetek szerepe pedig a pártutasítások végrehajtására degradálódott. Az egyházakat megtörték, vagyonukat államosították, az oktatásban, a betegápolásban és egyéb jóléti területeken betöltött szerepüket szűk kivételekkel felszámolták.

A református és az evangélikus egyházak különösebb ellenállás nélkül fogadtak el egy olyan kompromisszumot, amelynek értelmében az állam vette át iskoláikat, és adta a tanárok fizetését. Egyedül a legerősebb, a római katolikus egyház – élén annak makacs és bátor vezetőjével, Mindszenty József bíborossal – állt ellen, akit emiatt 1948 decemberében letartóztattak, s koholt vádak alapján életfogytiglani börtönbüntetésre ítéltek. (Később, 1956-ban a forradalmárok kiszabadították a börtönből, és az amerikai nagykövetségen kapott menedéket, amikor a szovjetek leverték a forradalmat.) Ezután a katolikus iskolákat erőszakkal laicizálták, és a katolikus szerzetesrendek nagy részét feloszlatták.

Mindezt brutális erővel hajtották végre. Az új rend ellenfeleinek látszatpereit tömeges halálos ítéletek, bebörtönzések vagy nyomorúságos körülmények közti internálások követték, gyakran kegyetlen kínzásokkal kísérve. Bár akkoriban még nagyon fiatal voltam, élénken emlékszem, amikor szüleim arról beszéltek, milyen borzalmak történtek Magyarországon. „Patakokban ömlik a vér az utcákon” – rettegett anyám. Azokról az emberekről, akiket bezártak, a rokonok azt írták, hogy betegek – ez volt a „bezárták és megkínozták” titkos kódja akkoriban. Mai szóhasználattal élve erőszakos és brutális rendszerváltás történt.

A kommunista uralom éveinek két fontos eseménye beleégett a világ tudatába. Az első a magyar forradalom és szabadságharc volt, amely meghatározta Magyarország történelmének legújabb fejezetét. 1956 őszén, ahogy a Life magazin írta, „a kommunista terror tizenkét éves uralma hajtja Magyarországot a dicsőség heves órájára”. A terror, amely elől családunk elmenekült, arra késztette a magyarokat, hogy ledobják láncaikat. A budapesti diákok először azért gyűltek össze, hogy kifejezzék szimpátiájukat a Hruscsov által elnyomni próbált új lengyel kommunista rezsim iránt. Ezután kitört a lázadás, és a felkelők szimbolikus tiltakozásul ledöntötték a budapesti Sztálin-szobrot.

Eisenhower amerikai elnöknek a magyar szabadságharccal kapcsolatban egyértelműen az volt az elsődleges szempontja, hogy ne provokálja az oroszokat. Kérésére 1956. október 25-én kiadtak egy állásfoglalást, amelyben megerősítette: az Egyesült Államok nem tekinti szövetségesének Lengyelországot vagy Magyarországot. Október 27-én délután John Foster Dulles külügyminiszter nagyszabású dallasi beszédében világossá tette: a magyar forradalmároknak nyújtott közvetlen amerikai segítségről szó sem lehet. Ezt követően a Vörös Hadsereg csapatai november 4-én megszállták Budapestet, és leverték a forradalmat. Több ezer magyart öltek meg, százezrek kerestek menedéket Nyugaton.

Ekkor értettem meg, hogy a szüleim miért hagyták el Magyarországot. Kilencéves voltam, és emlékszem, hogy minden pillanatban azt figyeltük, mi történik Magyarországon, vártuk, mikor fog Amerika segíteni, mit lépnek az oroszok. Apám húgai és édesanyja Magyarországon éltek, tőlük is kaptunk híreket az otthoni eseményekről. Arra is emlékszem, hogy tüntettünk a clevelandi Kossuth-szobornál, apám kezében egy óriásplakát volt, amelyen az orosz tankok lerohanják a katolikus egyházat (ez még a háború idejéből maradt meg neki). Anyám testvére, Károly nagybátyám érkezése nagy öröm volt számunkra, ahogy az is, hogy a családunkból senki sem harcolt és nem halt meg. Anyám lánytestvérének a férje, Jenő nagybátyám katona volt, de Budapesten bent tartották őket a laktanyában, nem vettek részt a harcokban.

Emlékszem arra is, hogy apám vissza akart menni Magyarországra, hogy csatlakozzon a forradalmárokhoz, de anyám ragaszkodott hozzá, hogy maradjon a családja mellett. Otthonomban ma is őrzöm az 1956-os forradalom emlékgyertyáját, amelyet apámtól kaptam.

A második esemény, amelyre felfigyelt a világ, az a nap volt 1989 nyarán, mikor a magyar és az osztrák hatóságok közösen átvágták az országaikat évtizedekig elválasztó vasfüggönyt. Ez a szimbolikus tett lehetővé tette kelet-németek tízezreinek, hogy találkozzanak nyugatnémet rokonaikkal, illetve Nyugatra meneküljenek. Az az időszak a közép- és kelet-európai kommunista kormányok számára uralmuk végének a kezdetét jelentette. Abban a hónapban éppen Magyarországon voltam a családommal, így velük együtt tudtunk örülni a régen várt, mégis megdöbbentő történelmi fordulatnak. Egy negyvenéves rémálom ért akkor végre véget. A helyzet azonban még nem volt teljesen megnyugtató. Ahogy Román Zoltán kollégám a budapesti Marx Károly Közgazdaságtudományi (ma Corvinus) Egyetemről mondta: „Van fény az alagút végén, csak abban nem vagyunk biztosak, hogy nem egy orosz tank torkolattüzét látjuk-e…”

E történelmi bevezető és a következő családtörténeti fejezet szándékom szerint megadja a hátteret ahhoz, hogy kiderüljön: kik voltak az őseim, honnan jöttek a szüleim, és milyen hatással voltak a történelmi események a családunkra és az életünkre.

3. FEJEZET

Családtörténet

Anyám családja

Édesanyám, Ács (leánykori nevén Kárpáti) Klára nemesi származású volt. Édesanyja, azaz anyai nagyanyám ötszáz éves családja, a Tarjány család gyökerei Közép-Magyarországra, a Budapesttől mintegy 100 kilométerre délre fekvő Kiskunfélegyháza környékére vezetnek. A család férfi tagjai a törökök ellen harcoltak a XVI. században. Végül az akkori ún. királyi Magyarországon telepedtek le, melyet a Habsburgok magyar királyként igazgattak. A Tarjány család nemesi rangját hetedik dédapám, Tarjány Demeter, felesége, Ilona, fia, János, mostohafia, András és testvére, Sebestyén kapta II. Mátyás Habsburg császártól és magyar királytól 1609. november 23-án Pozsonyban. A nemesi cím adományozását az 1610. február 3-i, akkori Heves vármegyei Füleken tartott vármegyei gyűlésen jelentették be. A nemesi cím örökölhető volt, így a Tarjány család törvényes leszármazottait megillették a magyar nemesség jogai, köztük a Tarjány-címer használatának joga is.[3]

Kétszáz évvel később, az 1848-as magyar forradalom és szabadságharc idején a Tarjány család ismét fegyvert ragadott az ország védelmében, ezúttal a Habsburgok ellen. Boczonádi Szabó József (1824–1893) Boczonádi Szabó Sándor (1774–1845) és Ferenczy Luca (1785–1841) fia volt. Az 1824-ben Kiskunfélegyházán született József egy ideig a Magyar Királyi Testőrségben szolgált Bécsben. 1848-ban visszatért a Magyar Királyságba, hogy részt vegyen a szabadságharcban. A 13. zászlóaljban szolgált főhadnagyként, majd hamarosan őrnagyi rangot kapott, és megbízták a 42. zászlóalj vezetésével. Miután az osztrák és orosz csapatok felőrölték a magyar haderőt, Józsefet hazaárulás vádjával hadbíróság elé állították. Bűnösnek találták és halálra ítélték, de büntetését később tizenhat év börtönre enyhítették. Végül amnesztiával szabadult 1856. július 15-én. Ezután visszatért Magyarországra. Karddal szerzett dicsőséget a hazának, és büszke volt emiatt viselt láncaira.

Az 1500-as évektől kezdve a Tarjányok nagyrészt jómódú földbirtokosok voltak. A család kiemelkedő szerepet játszott a közéletben; tanárok, ügyvédek, orvosok, magas rangú megyei tisztviselők, katonatisztek, művészek és mérnökök hosszú sorával büszkélkedhetett. A közvetlen örökösödési vonalat három férfi képviselte a XIX–XX. században: Tarjány József (1806–1862) volt a szépapám, ifj. Tarjány József (1842–1896) az ükapám, dr. Tarjány Gyula (1872–1940) pedig a dédapám.

Dr. Tarjány Gyula földbirtokos és sikeres bankár volt. 1898. június 25-én Kiskunfélegyházán vette feleségül Szabó Máriát (1877–1954), akinek szülei Stöhr Mária nevelőnő (1847–1878) és Szabó József ügyvéd (1840–1899) voltak. A házaspárnak hat gyermeke született; egyikük még kisgyermekként, másikuk az első világháborúban halt meg. Tarjány Irén (1904–1990), az anyai nagyanyám, Gyula és Mária negyedik gyermeke volt. Két nővére volt, Mária és Klára. Klára (1909–2003) Budapesten ment férjhez Brunner László (1899–1981) századoshoz 1934. október 23-án. Édesanyám és Klára nagynénje nagyon közel álltak egymáshoz; első magyarországi látogatásom alkalmával nekem is volt szerencsém találkozni vele.

Tarjány Irén nagyanyám Szemerédy Dániellel kötött első házasságából született édesanyám, Klára 1926. március 16-án. Irén 1931-ben újra férjhez ment Kárpáti Károly neves ügyvédhez, két gyermekük született: Marika nagynéném és Károly nagybátyám (a családtagok számára Charlie). Irén és Károly boldogságban és jólétben nevelték a három gyermeket Kiskunfélegyházán. Anyám azt mesélte, hogy a város közepén laktak egy nagy házban, ahol nevelőapjának ügyvédi irodája volt. Sokszor mesélt a nagy családi összejövetelekről, a rokonlátogatásokról, az unokatestvéreivel zajló játékokról. Felső középosztálybeli életet éltek,
pénzben nem szenvedtek hiányt. Volt egy másik házuk is Kiskunfélegyházához közel, amelyet személyzet gondozott. Anyám emlékei szerint a hétvégéket gyakran ott töltötték, sokat kocsikáztak a szőlőültetvények között. A legjobb katolikus iskolákba járt, zongorázni tanult, és élvezte egy jómódú család boldog tinédzserének életét. Sokat mesélt arról is, hogy vacsora közben gyakran összekaptak testvéreivel a paprikásban lévő csirkemájért. A Balatonon nyaraltak, és rendszeresen utaztak Budapestre. Húgaimmal később azokkal a magyar bankjegyekkel játszottunk, amelyeket a család a menekülés során magával vitt Magyarországról. A háború után azok a 100 pengős bankjegyek még annyit sem értek, mint a papír, amelyre nyomtatták őket.

Édesanyám különleges nő volt. Ő volt a legkedvesebb és legkeményebben dolgozó ember, akit valaha ismertem, és soha senkiről nem tudott rosszat mondani. Mindenkiről gondoskodott, akivel csak kapcsolatba került, függetlenül azok családi hátterétől. Nagyon közel állt a testvéreihez, akikkel egész életében folyamatosan levelezett. Elkötelezetten hívő katolikus volt, rendszeresen járt templomba. Nagyon büszke volt a családi örökségére. Még mindig emlékszem egy napra, mikor már a lakótelepen éltünk, és ő leültetett, hogy elmagyarázza: a Tarjány nemesi család leszármazottai vagyunk, és megmutatta a Tarjány család címerét is. Fiatal lányként tehetséges zongorista volt; fellépett a helyi ifjúsági zenekarral, és énekelt a templomi kórusban. Zenei képességei ismertté tették később a clevelandi magyar közösségben is, ahol számos rendezvényen fellépett. 1956-ban beiratkozott a Clevelandi Zenei Intézetbe, hogy folytassa tanulmányait. Később klasszikus zongorát tanított, gyakran egy-egy család két generációjának is. 22 tanítványa volt, akik közül sokan még évekkel a tanulmányaik befejezése után is meglátogatták, egyikük hivatásosként egy szimfonikus zenekarban játszott. Édesanyám temetésén volt tanítványa, Gulden Tamás ezt írta a vendégkönyvbe: „Egykori tanítványaként megtiszteltetés számomra, hogy Klára temetésén játszhatok. Kamaszként egy évig, felnőttként tíz évig tanított. Hat gyermekemet is ő tanította.”

Apám családja

Édesapám, dr. Ács Imre polgári származású volt, szintén felső középosztálybeli, összetartó, támogató családi háttérrel. 1916. február 20-án született Bácsalmáson. Két húga volt, Jolán és Marika; a harmadik lánytestvére, az 1918-ban született Katóka egyéves korában meghalt. Apám szülei: Ács Jolán (született Szabó) és Ács József Zoltán voltak. Nagyapám után kaptam a nevemet. 1914 júniusában kötöttek házasságot, közvetlenül az első világháború kitörése előtt. Apai nagyanyám édesapja ifj. Szabó György (1848–1906), édesanyja Szabó Györgyné (szül. Rusznyák Mária,), nagyapja id. Szabó György (1816–1902), nagyanyja Szabó Györgyné (szül. Rohrer Terézia, 1825–1908). Ükapám a 48. honvéd huszárezred főhadnagya, majd nyugalmazott földhitelintézeti tisztviselő volt. Az 1848-as forradalomban nyújtott szolgálatáért egy kristályvázát kapott Kossuth Lajostól, ami most is megvan nekem. Feleségével Baján éltek, ahol 1902. október 12-én, életének 86. évében, hosszú betegség és szenvedés után hunyt el.

Apám családja a délkelet-magyarországi Bácskából származik, amelyet nyugaton és délen a Duna, keleten pedig a Tisza határol. Ma Szerbia és Magyarország között oszlik meg, mert a nagyobbik, déli részét 1920-ban a trianoni békediktátum révén elcsatolták Magyarországtól, a kisebbik, északi része pedig a mai Bács-Kiskun vármegye része.

Apám családjának több tagjával is találkozhattam, mikor 1968-ban, huszonegy éves koromban édesanyámmal először utaztunk New Yorkba, hogy meglátogassuk Beatrix nagynénémet, apám unokatestvérét, aki férjével, Varga Bélával 1950-ben vándorolt ki az Egyesült Államokba. Beatrix hét évvel korábban meglátogatott minket Clevelandban, és amikor meglátta, hogy milyen körülmények között élünk, elborzadt. Ő egy nagyon talpraesett, kemény nő volt, aki tőzsdei befektetőként jól keresett, és nagy magyar kapcsolatrendszert tartott fenn, így sokkal magasabb életszínvonalon éltek, mint a mi családunk. Jackson Heightsban, Queensben laktak, a New York-i középosztály tagjaként, egy tízemeletes épület első emeletén. Beatrix nem kedvelte apámat, mert szerinte nem foglalkozott eleget a családjával. Volt egy lányuk, Bea, akinek férje, a nagyváradi származású Jancsi ’56-os menekült volt, ha jól emlékszem. Nagyjából tíz évvel voltak idősebbek nálam, és amikor később New Yorkban tanultam, sok időt töltöttünk együtt, kapcsolatunk nagyon megerősödött. Béla sokszorosan kitüntetett katonatiszt volt a magyar hadseregben, aki New Yorkban házmesterként dolgozott egy bérházban. Lenyűgöző ember volt. Erős, egyenes jellemű, összeszedett, kedves arccal és szúrós szemekkel. 1889. június 23-án született, és 1916-ban lépett be kadétként a Magyar Királyi Honvédség gyalogsági alakulatához. Az első világháborúban az olasz fronton harcolt, és élénken emlékezett azokra az eseményekre. 1927-ben századosnak léptették elő, abban az évben a 4. kerékpáros zászlóaljban, 1928-ban pedig az 1. gyalogezredben szolgált.1944-ben ezredes lett, miközben az 1. gyalogezredben szolgált az orosz fronton harcolva. Számos kitüntetést szerzett.[4]

Amikor később többször Magyarországra utaztam, mindig meglátogattam apai nagymamámat, Jolánt és két nagynénémet, Jolánt és Marikát, akiket az évek során nagyon jól megismertem. Sok órát töltöttem velük gyermekkori családi emlékekről beszélgetve. Jolán nagymamám 1976-ban, 83 éves korában hunyt el az otthonában, két lánya mellett, békésen. Jolán nagynéném 2006-ban, 85 éves korában halt meg. Soha nem ment férjhez, mert vőlegénye elesett a második világháborúban. Marika néhány évvel később hunyt el. Ő sem alapított családot, mert az ő szerelme a berlini csatában esett el. Az akkori Kelet-Berlin egyik temetőjében temették el; egyszer meglátogattam a sírját a nagynéném nevében.

Édesapám, vitéz Ács Imre 1916. február 20-án született, Bácsalmáson. 1936-ban érettségizett a bajai ciszterci rend III. Béla Gimnáziumában. Egyetemi tanulmányait Szegeden én Kolozsvárott végezte, 1943-ban jogi diplomát szerzett, nemzetközi jogra specializálódva. Még egyetemi hallgató volt, amikor 1938-ban Érsek Józseffel együtt szabadcsapatot szervezett. Később a jászkun huszárezredben teljesített katonai szolgálatot. 1940-ben lett főhadnagy. A Ludovika Akadémián vált huszárrá, és a háború nagy részében tartalékos tisztként szolgált. Szívesen mesélt arról, hogy milyen volt lóháton részt venni a kiképzéseken, és hogyan tanították őket arra, hogy páncéltörő fegyverekkel harcoljanak harckocsi-alakulatok ellen. Emlékszem, hogyan húzta fel és le a csizmáját egy speciális szerszámmal, illetve egy faállvány segítségével. Clevelandben három szervezet tagjaként volt aktív: a Nádas család alapította Magyar Társaságban[5] – velük csak addig, amíg a Buckeye Roadon, a magyar negyedben éltünk –, a Magyar Harcosok Bajtársi Közösségében[6] (MHBK) és a Dél-Magyarország Felszabadítási Tanácsában,[7] melynek főtitkáraként (1957-től 1961-ig) igyekezett változtatni a történelem menetén. Szervezeti munkásságáról mintegy félezernyi beszámoló és közlemény jelent meg az emigráció sajtótermékeiben. 1962-ben József kir. herceg, tábornagy megbízásából kiadta a Vitézi Rend kiskátéját is.

A két család találkozása

A második világháború alatt édesapám huszár főhadnagy volt a magyar hadseregben. 1944 végén, 1945 elején, mikor a háború a vége felé közeledett, a magyar csapatok utóvédharcot vívtak az előrenyomuló Vörös Hadsereggel. Apám hadteste Szlovákián keresztül visszavonulva végül Karintiában, Ausztria déli részén adta meg magát.

Sok más nemeshez hasonlóan a Kárpáti család is elhagyta Magyarországot, és Ausztriába menekült. Édesanyám és családja 1945 áprilisában, húsvét vasárnapján lépett be Ausztriába, még éppen a Vörös Hadsereg érkezése előtt. Apámhoz hasonlóan a Kárpátiak is dél felé vették az irányt. Amikor 1945 májusában véget ért a háború, Karintia a szövetségesek által megszállt Ausztria brit szektorába került, ahol a Dráva mentén menekülttáborok sorát hozták létre a Közép-Európából beáramlók százezreinek befogadására. A szüleim is köztük voltak, de akkor még nem ismerték egymást.

Ausztriában ekkoriban kétségbeejtő volt a helyzet. Amellett, hogy az ország megalázó vereséget szenvedett a háborúban, és menekültek tömege özönlött a táborokba, a megszálló erők költségeit is viselnie kellett. Az oroszok által kivetett jóvátételi kötelezettségek további terhet róttak az országra. A táborok főleg egykori katonai laktanyák voltak. A háború utáni első ausztriai télen, 1945–1946-ban az életkörülmények zordak voltak, az élelmiszert szigorúan adagolták, és gyakran rendeltek el kijárási tilalmat. Nagyon hideg volt, és kevés szén állt rendelkezésre a fűtéshez. Apám rendszeresen levélben – jó kérdés, honnan volt írógépe és papírja hozzá – írta le a körülményeket Bácsalmáson élő apjának, anyjának és két húgának.[8]

Mindenekelőtt boldog új esztendőt kívánok, boldog magyar új esztendőt. […] Újév és karácsony között a weiszensteini tábort az angolok feloszlatták és áttelepítettek bennünket baraktáborba Fefferniczbe. Ez csak 6 km-el van távolabb, a Dráva másik partján. A vasútállomása Feistritz, Weiszenstein után. […] Eleinte úgy volt, hogy az erdőben teleltünk, erre önként kellett vállalkozni, akik nem bírták, azok már Weiszensteinből is bemehettek a landahi barakokba. Háromnegyed részben az erdő mellett döntöttünk, akinek nem volt jó háza, az „megerősítette”. Nagyon sajnáltuk, hogy ott kellett hagyni most a jó helyünket, mivel a telet könnyen kihúztuk volna. A január itt enyhébb, mint a december. Volt, aki sátorlap alatt volt végig, tehát sok minden utópia és illúzió volt, amiben felnőttünk. Tehát nem kell sukkos és három sukkos fal, csupán tüzelő és sátorban is jól és boldogan lehet élni. Itt barakokban vagyunk elhelyezve. Az angolok a deszkafal elválasztást engedélyezték, csak tetőt nem lehet vonni. Én is egy hatalmas gépkocsi deszkával és tüzelővel vonultam be ide, tegnap már valahogyan rendbe jöttem. Ugyanis már egyszer itt is költöztem egy jobb barakba. 3 × 2 méteres „kóblim” van, pont bele esik az ablak. Most egyenlőre potyázok a fűtéssel, mert a szomszédaim ha tüzelnek akkor nálam is meleg van, csak főzéshez gyújtok be. A jogi helyzetünk is megváltozott. Eddig Surrendered Personel-ek voltunk, azaz magukat megadott, most Displaced Personel-el, azaz szövetségesek menekültjei és minden hadifogoly jelleg megszűnt, ami eddig sem volt meg, brit védelem alatt vagyunk, angolok gondoskodnak elhelyezésről és az UNRRA útján az élelmezésről. Igazoló eljárás alá vonattunk és még ideát megkaptuk az elbocsájtót a hadseregből, az ú.n. Entlassungschein-t. Az enyémet az „N” Disbandment A.C.II. állította ki. Az angol neve Certificate of Discharge. Hátha erre még itthon még szükségük lesz. Az első angol gárda dandár parancsnoka még májusban parancsilag közölte, minthogy a magyar honvédség az angolokkal szövetséges erők orosz hadsereggel harcban állott, nem tekinthetik Magyarországot szövetséges hatalomnak, de viszont ellenségnek sem akarnak bennünket kezelni. A tévedésből foglyul ejtett magyarokat szabadon bocsátják.

Egy hideg novemberi estén apám és anyám apja a táborhoz közeli erdőben tűzifát kerestek. Ez nagyon veszélyes vállalkozás volt, mert az erdőben való gyűjtögetésért halálbüntetés is járhatott. Egyikük odaszólt: „Ki jár arra?” „Én vagyok” – válaszolta a másik. „Mi a jelszó?” – kérdezett vissza az előbbi. Ez volt az első szóváltás apám és anyai nagyapám között. Apámat 1945. november 24-én elhívták a villachi szállásukra, ahol találkozott tizenkilenc éves édesanyámmal.

Alig néhány hónappal a megismerkedésük után a szüleim eljegyezték egymást, amit apám rendkívül lelkesen és boldogan közölt levélben a szüleivel:

A mai levelem egyedüli témája, hogy megírjam 1946. március 5-én Villachban eljegyeztem Szemerédy Klára úrhölgyet. Lényeg, nagyon szeretjük egymást és boldogok vagyunk, és együtt fogjuk elkezdeni bármennyire is nehéznek látszik az új életünket és jövőnket felépíteni. A rövid tényállás ez: Ha csak semleges ismeretségi viszonyban is lennék menyasszonyommal, akkor is csak úgy jellemezhetném a legjobban, hogy egy angyali lélek, komoly, de amellett mindig jókedélyű, nem lehet a jó Istennek eléggé hálás, aki Őt magáénak tudhatja.

Hogy megismerjék, leírom körülményeit. Március 16-án lesz 20 éves, katolikus, tőlem egy fejjel alacsonyabb, haja fekete. Tanulmányait a vidék legfelkapottabb és legmodernebbül berendezett, az arisztokrata gyerekektől ellepett, az ország egyedüli mezőgazdasági leány középiskolájában, Kiskunfélegyházán végezte. Itt tett színjeles érettségit. […] Művészien zongorázik és énekel. Már évekkel ezelőtt hangversenyt adott, itt is benn van az egyházi énekkarba, jellemző zenei kulturáltságára, hogy a napokban, amikor a kottaüzleteket bejártuk Villachba, csak Wagner, Mendelssohn, Schubert stb. kottát vásárolt, mert pl. Léhárt a kezébe sem veszi, mert azt komolytalan komponistának tartja. Lehet, hogy így van, mindenesetre velem ezzel is eléri álmait, hogy t.i. mindig arra kérte az Istent, hogy olyan férfihez menjen feleségül, aki abszolút zenei antitalentum, mert ellenkezőleg ha hasonló muzsikális lélekkel hozta volna össze a sors, akkor el lett volna szerinte rontva az élete. Engem most Klára magyar nótákkal szórakoztat. Talán Isten rendelése, hogy otthon a lakásukba csak az ő zongorája maradt meg, amiről már több hírt kaptunk.

Ma prima háziasszony, remekül főz, már akkor, ha a körülményeket figyelembe véve, van mit, annak ellenére, hogy otthon Kiskunfélegyháza első uri lánya volt és szülei a város első adófizetői voltak. Nékem nem lehet kellően értékelni azt, ami a jövőnknek is biztató záloga, hogy egy olyan miliőből, ahogy menyasszonyom szavai szerint „már a jómódtól csak jelképesen léptek a földre”, a mostani körülményekbe teljesen beilleszkedett, sőt sokkal különben feltalálja magát, mint az aki mindig ezt csinálta.

Édesanyám valóban nagyszerű nő volt. Apám tudta, hogy Klára tökéletes feleség lesz, és hálát adott Istennek, hogy az útjába küldte. Szüleim 1946. május 28-án házasodtak össze, alig egy évvel azután, hogy Ausztriába érkeztek. A szertartást táboruk legmagasabb rangú magyar tisztviselője, egy tábornok végezte. Apám optimistán úgy vélte: bár az élet a táborokban nagyon nehéz, csodálatos közös jövő vár rájuk.

Ezekben a szörnyű időkben az Ács család tagjai folyamatosan tartották a kapcsolatot egymással, elsősorban levélváltás révén, de alkalmanként távirat is érkezett. Három tragikus esemény rázta meg a családunkat azokban az amúgy is nehéz években. Először 1946. december 21-én, Bácsalmáson hatvanéves korában, viszonylag fiatalon meghalt a nagyapám, Ács József Zoltán. Édesapám nem tudott részt venni a temetésen, és a családjával együtt elgyászolni. Ő nem beszélt róla – gyakorlatilag sosem beszélt az érzéseiről –, de édesanyám mesélte, hogy a két férfi rendkívül közel állt egymáshoz, ezért apám sosem heverte ki teljesen a veszteséget. Nemcsak apjával, hanem egész családjával szoros kapcsolatot ápolt – a háború után már csak levélben –, de miközben anyám családtagjainak egy része Amerikában élt, apám a háború után soha többé nem találkozott a szűk családjával, és nehezen viselte, hogy nemcsak a hazáját, hanem a családját is elvesztette.

Másodszor, 1946-ban anyai nagyapámat, Kárpáti Károlyt azzal vádolták meg, hogy népellenes cselekményként árverésen szerezte vagyonát, ami államellenes bűncselekményeknek számított. Bár néhány nap múlva jött egy levél arról, hogy könnyen tisztázhatja magát, nem volt kizárt, hogy később újabb vádat emelnek ellene. Minden vagyonát elkobozta az állam. Két fiatalabb testvére elvesztette az otthonát. Az egyiket két évre, a másikat végleg eltiltották ügyvédi hivatásának gyakorlásától. Nagyanyám ilyen körülmények között félt visszamenni Magyarországra.

Harmadszor, Irén nagyanyám unokatestvére, Szabó Kornél gyalogsági alezredes (apám ezredparancsnoka) a háború alatt egy lőszergyár vezérigazgatója volt. A háború után a magyar honvédelmi miniszter miniszteri biztossá nevezte ki, a hadiiparban érdekelt vállalatok élére helyezve. 1948-ban koholt vádak alapján bíróság elé állították – azzal vádolták, hogy a lőszergyár terveit megosztotta egy svájci vállalattal –, hazaárulásban bűnösnek találták, és a kivégezték. 1989. június 14-én a Legfelsőbb Bíróság megváltoztatta az ítéletet, és posztumusz felmentették.

Emigráció

1947 nyarán, két évvel a háború vége után Irén nagyanyám és két kisebbik gyermeke, Mária és Charlie visszatért Magyarországra, Kiskunfélegyházára, abban a reményben, hogy ott újrakezdhetik a háború által megszakított életüket. Károly nagyapám viszont az Egyesült Államokba emigrált. Egyik döntés sem bizonyult jónak. Korábban sikeres ügyvéd nagyapám Amerikában padlót sepert a Ford autógyárban az Ohio állambeli Brook Parkban. Akik pedig visszatértek Magyarországra, megtapasztalták, hogy a Kárpáti család minden vagyonát, beleértve földjeiket és házaikat is, elkobozta az állam. Ahogy azt később megtudtam Mária nagynéném családjától, nagyapám elkobzott íróasztala a mai napig a város polgármesteri hivatalában áll. A családi házban megmaradt egyetlen bútordarab az a zongora volt, amelyen anyám gyerekkorában zenélt. Csak azért hagyták ott, mert túl nehéz lett volna elmozdítani. A család élete kifejezetten nehéz volt ebben az időszakban. Hárman éltek egy egyszobás lakásban, és az élelmiszertől a szénen át a ruházatig mindenből hiány szenvedtek. Élelemért sorban álló nagyanyámat egyszer a parasztok megverték és kilökték a sorból a háború előtti előkelő társadalmi rangja miatt. Nagybátyámat az állam ellenségének tekintették nemesi származása okán, és nem vették fel az egyetemre, megtagadták tőle a katonai szolgálatot, s helyette három év kényszermunkára küldték. Néhány évvel később, az 1956-os forradalom idején Charlie elhagyta Magyarországot, és soha többé nem tért vissza, annyira utálta a kommunistákat. Clevelandben telepedett lett, az apja és a nővére közelében. 1970-ben feleségül vette Déri Évát. Egy fiuk született, Tamás unokatestvérem.

Mária nagynéném valamivel jobban járt. Hozzáment egy asztalos fiához, Kiss Jenőhöz, akinek üzlete volt szülővárosukban. Jenőnek volt egy húga. 1933-ban született, sportolva és apja asztalosműhelyében dolgozva nőtt fel. Gyerekként élte át a második világháborút. Tizennyolc éves volt, mikor az apja meghalt. Édesanyja már korábban elhunyt, így akkortól Jenő tartotta el testvérét. Építészmérnöknek tanult Budapesten. Mária nagynénémmel gimnazista korukban ismerkedtek meg, és 1957-ben házasodtak össze. Nagynéném a nemesi származás stigmájától úgy tudott megszabadulni, hogy középosztálybeli családba ment férjhez. Jenő nagybátyám sikeres építészmérnöki karriert futott be. Boldog családi életet éltek, egy gyermekük született, Rita unokatestvérem.

Mivel családtagjaik visszatértek Magyarországra, vagy az Egyesült Államokba vándoroltak, szüleim egyedül maradtak Ausztriában. Régi családi képek és levelek dokumentálják azt az örömöt, amit szüleim a családalapítással és az érkezésemmel kapcsolatban megéltek. 1947. május 30-án édesanyám az első házassági évfordulójuk alkalmából egy képet adott magáról apámnak, apám pedig szintén egy képet adott anyámnak az újszülött fiukról, vagyis rólam. 1947. szeptember 9-én apám egy rólam készült fotót küldött édesanyjának, egy kartondarabra ragasztva, a következő felirattal: „Emlék nagymamámnak”. Az egész család részt vett a keresztelőmön, még mielőtt elhagyták volna Ausztriát. Idősebbik húgom, Enikő (aki középiskolásként felvette a Klare nevet) 1950. március 12-én született, a fiatalabb húgom, Csilla (aki később Kathyre változtatta a nevét) pedig 1951. június 17-én. (Az amerikai életbe való beilleszkedés során 17 éves koromban egyébként én is a másik nevemet használtam, és Joe voltam mindaddig, amíg New Yorkba költözve vissza nem váltottam Zoltánra.)

Azokban az ausztriai években óvodába jártam, és élveztem az osztrák Alpok lábánál élő kisfiúk életét. Van néhány emlékem a tábori életről. Az egyik az, hogy a táborhoz közeli erdőben él a Krampusz, egy félig kecske, félig démon szörnyeteg, aki a helyi legendák szerint karácsonykor megbünteti a rosszul viselkedő gyerekeket. A másik, hogy a szüleim egy nap vettek egy csirkét, amelyből édesanyám csirkepaprikást készített, ami akkoriban óriási ünnepnek számított. Még a vérét is megsütötték! Emlékszem Enikő húgom születésére is. Apám bevitt a villachi kórházba, ahol játszani terveztem a kistestvéremmel, de csalódottan csak ennyit jegyeztem meg: „Jaj, de hát ez kicsi és csúnya!”

Apám akkoriban már a háború utáni politikával foglalkozott, hiszen a Jaltában kötött megállapodás és a hidegháború eredményeként az ő világa is fenekestül felfordult. 1947 júliusától 1952 januárjáig könyvtárosként dolgozott a brit hadsereg egyik egységénél. A könyvtárat vezető százados nagyra becsülte, és amikor az Egyesült Államokba indultunk, kitűnő ajánlólevelet adott apámnak. Mint később kiderült, ez a néhány év befolyással volt a szakmai életére is, hiszen sok évvel később, 1975-ben az ohiói Cuyahoga megye archívumának könyv- és levéltárosa lett, onnan ment nyugdíjba 1980-ban. Még a villachi menekülttáborban, 1949-ben dr. Csepella Józseffel, az Új Tiszavidék lap egykori szerkesztőjével elindította a délvidékiek szervezkedését Bácska felszabadítására, amit Homonnay Elemérrel folytatott Amerikában is. Levéltárosként pedig értékes magyar vonatkozású kutatásokat végzett, melyek eredményeit számos cikkben, kisebb tanulmányban tette közzé az Újság, a Hídverők, a Kanadai Magyar Újság, a Katolikus Magyarok Vasárnapja, a Lármafa, a Magyar Újság, a Mindszenty-album, a Szittyakürt és a Vagyunk hasábjain.[9]

Úton a szabadság felé

Anyai nagyapám 1950-ben vándorolt ki az Egyesült Államokba. Több ezer más magyarhoz hasonlóan ő is az ohiói Clevelandben telepedett le, az Egyesült Államok egyik ipari központjában, ahol azokban az években számtalan gyári munkahelyet akartak betölteni friss bevándorlókkal. Nagyapám küldött apámnak egy állásajánlatot, azaz egy lehetőséget, hogy az Egyesült Államokban dolgozhasson. Apám gyűlölte Európa elhagyásának gondolatát, de mivel három kisgyermeket kellett etetnie, anyám megnyerte a vitát. Élénken emlékszem erre a beszélgetésre, és később jobban értettem a döntésük következményeit.

1952-ben végül az én családom is kivándorolt az Egyesült Államokba. Utazásunkat a New York-i National Catholic Welfare Conference áttelepítési részlegének háborús segélyszolgálata szervezte, megélhetésünket pedig a Clevelandben élő Barbara Gyvere biztosította, ő volt az ún. szponzorunk. Az ausztriai Villachból vonattal utaztunk Németországon keresztül az Északi-tenger partján fekvő bremerhaveni kikötőbe. Ott felszálltunk a USS General S. D. Sturgis nevű, az Egyesült Államokba tartó második világháborús csapatszállító hajóra. Ötéves kisfiúként nagyon izgalmasnak találtam az utazást. Emlékszem, hogy egy hosszú folyosón jutottunk el a büfébe, és arra is, hogy a hajó szörnyen hánykolódott, miközben a jéghideg Észak-Atlanti-óceánon áthajózott. Szegény anyám állandóan tengeribeteg volt, miközben a két kishúgomra vigyázott. Tíz tengeren töltött nap után behajóztunk New York kikötőjébe. New York akkori látványát sohasem fogom elfelejteni: felhőkarcolók Manhattan déli csücskén, a hatalmas utasszállító hajók a kikötőben és a rengeteg fény… Az ausztriai lágerből érkezve varázslatosnak tűnt minden. Így kezdődött el életünk az Újvilágban.

4. FEJEZET

Új kezdet az Újvilágban

1952. február 14-én engedtek be minket az Egyesült Államokba az 1924-es bevándorlási törvény 555. szakasza alapján ún. kitelepített személyként. A nyilvántartási számom 8238442 volt. A következő néhány nap New Yorkban nagyon izgalmasan telt, de ez az eufória nem volt tartós, mert hamarosan felszálltunk a Clevelandbe tartó vonatra. Már az első látvány, amivel szembesültünk, nyilvánvalóvá tette, mi vár ránk: nyomornegyedek, a szétesés és pusztulás képei. Mindezt nem a háború okozta, hanem az emberi hanyagság és az elhibázott kormányzati politika. Megdöbbent szüleim azon kezdtek el töprengeni, vajon valóban erről szól-e Amerika.

Clevelandbe érkezve egy kétszobás lakásban rendezkedtünk be a Buckeye Road és a 89. utca sarkán, a helyi magyar diaszpóra szívében. A Buckeye Road akkorra már jó pár évtizede magyar környéknek számított. Izgatottan fedeztem fel új környezetemet: a szupermarketet (azaz a nagy Atlantic and Pacific Tea Companyt), a drogériát és a Szent Erzsébet katolikus templomot, amelyet első generációs magyarok építettek még az 1890-es években. Az egyik első emlékem az új világról az volt, amikor anyámmal meglátogattuk a drogéria ebédlőrészét, ahol megettem életem első amerikai hamburgerét: egy régimódi, lédús hamburgert puha zsemlén, ketchuppal. Imádtam! Mikor a következő héten visszamentünk ugyanoda, hiányos angoltudásommal ételt rendelve a sonkát (ham) hangsúlyoztam, így nem hamburgert, hanem csak egy sonkás szendvicset kaptam. Nagyon csalódott voltam…

Az első fontos ünnep, amelyet Amerikában ünnepeltünk, a húsvét volt. Elmentünk a Szent Erzsébet-templomba a vasárnapi misére, majd hazajöttünk vacsorát készíteni. Anyám sonkát főzött, és krumplisalátát készített. A főtt sonkát kitette a második emeleti folyosóra hűlni. Amikor néhány perccel később kiment érte a folyosóra, kiderült, hogy valaki ellopta. Ez volt az első nagy lecke, amit megtanultam Amerikáról: a szegények egymást zsákmányolják ki. Ezzel a tanulsággal később többször szembesültem.

Lakást találni egy háromgyermekes család számára nagy kihívást jelentett. Néhány hónap múlva elhagytuk a Buckeye Roadot, és egy második emeleti lakásba költöztünk a Wade Parkban, egy etnikailag vegyes környéken, Cleveland keleti részén. Apám a Lucas Machine Shopban dolgozott. Emlékszem, hogy ékszereket és csinos ruhákat hozott anyámnak ajándékba. Akkor még jó társasági kapcsolatokat ápoltak a Buckeye Roadon élő magyar közösséggel. Új életünk az Újvilágban kezdett formát ölteni.

Lefelé a lejtőn

A kezdeti bizakodás azonban hamarosan megtört, mert apám elvesztette a munkáját. Azért rúgták ki, mert állítólag súlyos hibát követett el a gépével. Ő viszont azt állította, hogy valaki megváltoztatta a beállításokat, mikor kiment a mosdóba. Ez lehetségesnek tűnt, hiszen akkoriban komoly feszültségek jellemezték az amerikai foglalkoztatást. Sok háborúból hazatért gyári munkás ellenezte, hogy apámhoz hasonló bevándorlók legyenek köztük. Még néhány első generációs, úgynevezett óamerikás (azaz a II. világháború előtt kivándorolt) magyar is háborús bűnösöknek vagy náci szimpatizánsoknak, vagy – ami a legrosszabb – a magyar uralkodó osztály tagjainak tekintette a háború után újonnan érkezetteket, akik elől sok évvel korábban maguk is elmenekültek. Azok a magyarok, akik az XIX. század végén, a XX. század elején érkeztek Amerikába, elsősorban gyári munkások, zsellérek: az alsóbb osztályok tagjai voltak. A háború utáni menekültek között viszont nagy számban érkeztek nemesek, felső középosztálybeliek, katonatisztek – az egykori uralkodó osztály tagjai. A két csoport alig keveredett egymással.