Kiss Attila

MEDVESZÍV

Herbszt László illusztrációival

MÓRA

Második, felújított kiadás

Lektorálta:

Somfai Kara Dávid, Kelet-kutató

Az alapkiadást szerkesztette:

Dian Viktória

A felújított kiadás szövegét gondozta:

Rácz I. Péter

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Kiss Attila, 2007, 2023

Illusztráció © Herbszt László, 2023

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 385 9 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2023

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Ajánlom a medveszívű

és szárnyaló lelkű gyermekhősöknek,

akik láthatatlanul köztünk élnek

AJU ANA

Bozontos Állat vagyok,

ősvadon lakója,

zsenge szarvasborjak

bősz pusztítója.

Vigyázz, medvebocsom,

szép kisunokám,

az ember haragszik,

folyton vadászik rám!

Csapdák, dárdák,

mindenütt fegyverek.

Ember fia keres,

jaj, megöl engemet!

Az a bizonyos elátkozott tél a legrövidebb nappalok idején szinte elviselhetetlen volt. A fagy az emberek és állatok csontjáig hatolt. Késeivel belevájt a zsigereikbe, igyekezett minél nagyobb kínt okozni, s közben kacagott, elővillantva jégfogait. A hideg éles fájdalmat okozott a végtagokban, szúrt, égetett borzalmasan.

Az emberek tudták, hogy a fájdalmon túl csüggedtség, fásultság következik, az akarat halála. Ilyenkor a szarvasok már nem gázolnak tovább a szügyig érő hóban, az ember a napi teendőit sem végzi el; nem akar mást, csak aludni, pihenni, álmodni valami szépet, aztán örökre elszenderedni.

Náj falu lakói ezt a telet soha nem felejtették el. A Tűz Népének nevezték magukat, mégis igen bátortalanul lobogtak a lángok szarvasbőrrel borított, kúp alakú sátraikban. A bográcsok üresen himbálóztak a tűzhelyek felett. Náj falu lakói éheztek. A gyerekek sírtak, könnyeik kicsi erekként szaladtak végig arcocskáikon, majd ráfagytak ruháikra. Ha a nap előbújt volna a ködfátyol mögül, minden másképp alakul. Amikor a nap kisüt, az ember a fénysugarak felé tartja az arcát, a bőre egy kicsit átmelegszik, szemét behunyja, virágzó ágakat, zöld leveleket lát, a szájában ínycsiklandozó étel ízét érzi, lenyeli felgyülemlő nyálát, elmosolyodik, aztán visszatér a dermesztő valóságba.

A vadászok folyton az erdőket és nádasokat járták, de mindig üres kézzel tértek haza. A vadon kihalt, nem adott élelmet. Átok ült mindenen. Az emberek tudták, mi az átok forrása, de nem mertek beszélni róla, mígnem Hatel, a falu tapasztalt vadásza törte meg a hallgatást:

– A Bozontos Állatot kellene megölnünk!

A többiek bólogattak, de senki nem tudta, hogy a Bozontos Állatot, a medvét hogyan tudnák megölni. Összeültek Hatel sátrában, és töviről-hegyire átbeszélték az összes cselt, csapdát, módszert, amit vadászok valaha is alkalmaztak a medve elejtésére.

Kora hajnalban indultak. Még sötét volt, amikor összegyűltek a Szélöreg nyírfájánál, egy kicsi tejet és pálinkát öntöttek a hófehér kéregre, mormoltak valami imát, egymás szemébe néztek, erősen megmarkolták fegyvereiket, aztán sorba fejlődtek, és elindultak a vadon felé vezető ösvényen. Prémes csizmáik alatt csikorgott a hó, a pára bajuszukra fagyott; a hideg ellenére a hátukon verejtékcseppek csorogtak végig.

Hatel jól tudta, hogy a kidőlt százéves fenyő gyökerei alatt alszik a medve, s ha a Fennvaló segít, álmában meglephetik azt, aki az erdő vadjait pusztítja, s aki miatt nem találnak a vadonban elejteni való állatot.

A medvék télen sziklarepedésekbe, üregekbe, kidőlt fák tövébe bújnak, és alszanak, de nem olyan mélyen, ahogy az ember alszik éjjel. A Bozontos Állat néha fölkel, járkál, tudatánál van, közülük egyesek vadásznak is. A vérmedvék a vadakat, az emberek rénszarvasait és lovait is pusztítják.

A vadon mélyen hallgatott. A madarak sem csiripeltek, a mókusok odújukból lestek, de elő nem jöttek volna a világért sem. Nézték az ösvényen menetelő embereket: nem értették, miért vonulnak olyan elszántan, és miért markolják azokat a furcsa botféléket a kezükben.

Útjuk a Szarvas-szikla mellett vezetett el, amelyet régen áldozati helynek használtak, de amióta a falu egynapi járófölddel arrébb költözött, nagyon messze esett, új áldozati helyet választottak a sámán útmutatásai alapján.

A szikla egy fekvő szarvasra emlékeztetett, amely összekucorodva lábaira hajtotta fejét. Mióta az emberek nem látogatták, facsemeték nőttek rajta, de még így is méltó volt a Szarvas-szikla elnevezésre. Sokáig nézve szinte lélegezni látszott; az ember várta, mikor kel fel, rázza meg magát és szalad el a kíváncsi szemek elől. A szikla azonban nem mozdult, a hajdan ráhelyezett koponyákat a vadak szétszórták, elhordták, az áldozati szalagok színe kifakult, és csak tépett maradványaikat fujkálta a szellő.

A vadászok mentükben felpillantottak a hatalmas kőtömegre; közülük néhányan visszaemlékeztek, amikor házi rénszarvast vonszoltak fel az oromra, és vérét ontva a Szarvas Szellemhez imádkoztak jó zsákmányért. Jó zsákmány… hol vannak már azok az idők?! Az elmúlt hónapban áldoztak mindennek és mindenkinek, akiben hittek, még a Fennvalónak is, sőt Kul Áternek is, aki a sötét erőket mozgatta. Nem segített rajtuk senki. Az ősszel szedegetett szárított bogyókat és gombákat ették, de mekkora erőt ad a bogyó vagy a gomba egy felnőtt férfinak, aki farönköket cipel, vagy egy gyerkőcnek, akinek nőnie kell? Hús, vér, máj, zsír, ez kéne nekik! A szarvasaikat, lovaikat nem ölhetik le. Az már a vég lenne. Bár nincs is olyan messze a vég…

Nagyon közel jártak a kidőlt fenyőhöz. Megálltak. Hatel mormogott valamit, mire a vadászok kört alkottak, megmarkolták nyakukban függő szent tárgyaikat, és imádkoztak, hiszen féltek. Féltek a Bozontos Állattól, akinek még az igazi nevét se merték kimondani, s akiről annyi rémes történet szólt. A medve elejtése nem hasonlított más állatéhoz. Kezdetleges botíjaik és csonthegyű nyílvesszőik még a ragadozó bőrének átlyukasztására sem voltak alkalmasak. Talán a dárda lehetett volna hatásos, de akkor közel kellett volna menni hozzá. A fenevad viszont nem adta olyan könnyen a bundáját: csapkodott, pofozkodott, éles karmaival felhasította támadói bőrét, hasát, kiontva párolgó belüket. Egy-egy ilyen vadászat emberéletet is követel. Hányszor cipelték haza a vadászok a medve helyett társuk kihűlt testét!

– Én megbökdösöm a dárdámmal, amikor előmászik, ti egyszerre lőtök – mondta Hatel, mire a többiek bólintottak. Az egész falu felnézett rá, hiszen ő ismerte leginkább a vadont, ő tudott legtöbbet az állatokról, a vadászat módjairól, csapdákról, fegyverekről. Egyedül a medvét nem ismerte eléggé, társai mégis hallgattak rá, hiszen kellett valaki, akiben megbíznak, aki irányítja, megvédi őket, akinek a tanácsait érdemes megfogadni.

Ilyenkor, tél derekán hozzák világra a medvék vak, fejletlen kölykeiket. Ám amivel most szemben álltak, az egy kan vérmedve volt; ő már nem emlékezett a bogyók, a fű, a hangyák és a méz ízére, csak a húsra és a vérre. Miután az erdő vadjait kiirtotta, legyőzte a titokzatos emberek és a tűz iránt érzett félelmét, a falu közelébe lopakodott. A fák közül nézte a sátrakat és a lakókat úgy, hogy ő észrevétlen maradt. Főleg a szarvasborjak érdekelték, amelyekhez hasonlók az erdőben is éltek. Kívánta zsenge húsukat, sós vérüket, illatos belső részeiket. Kicsordult a nyála; hatalmas nyelvével megnyalta szája szélét, és várt, egyre várt az alkalmas pillanatra.

Hatel szűk szemrésén keresztül a napot kereste, de az ég olyan volt, mintha szürke takarót borítottak volna rá. A ködön keresztül semmilyen szent égitest nem látszott.

A vadászok egy-egy nyilat helyeztek íjhúrjaikra (némelyiküknek a keze is remegett), és vezetőjüket figyelték, ahogy dárdával a kezében négykézlábra ereszkedik, hogy felkússzon a pár lépésnyire lévő kidőlt fenyőhöz az előttük lévő magaslatra. Néhány pillanatig nem történt semmi. Hatel a felszerelésével bajlódott, aztán megint közelebb jutott a célhoz. Eltűnt a szemük elől. Biztosan bemászott az üregbe. Furcsa nyikorgás, reccsenés, majd ordítás hallatszott. A férfiak megfeszítették íjaikat, de szerencsére nem pendítették el a húrt, mert medve helyett egy behavazott bundájú ember alakja bukkant elő a fenyő gyökérkarjai közül.

Hatel földhöz vágta dárdáját, kezébe rejtette arcát, és csak ennyit mondott:

– Nincs itt. – Majd néhány pillanat múlva: – Rohanjunk haza!

Őrült futásba kezdett a kis csapat a falu irányába. Loholtak, mint az űzött vad. Most bezzeg senki nem pillantott fel a Szarvas-sziklára. Hatalmas, ugrásszerű léptekkel szelték a távolságot, a hó jajgatott a lábuk súlya alatt.

A medve rejtekén a fekvőhelyet alkotó fenyőgallyakon és néhány csonton kívül nem volt semmi. Hatel tudta jól, hogy ellenségük a falu körül ólálkodik, és áldozatra les. „Miért más ez a Bozontos Állat, mint a többi?” – tette fel magában a kérdést. „Miért nem alszik ilyenkor, miért vadászik?”

Hamar hazaértek. Síró asszonyok, félelemtől megdermedt gyermekek fogadták őket. Megint elvitt egy szarvast a legszebbek közül. A marjánál fogva elvonszolta, és jóval odébb, a fák között ütötte le.

Hatelnek volt egy eladósorban lévő gyönyörű lánya; a sok fiú közt az egyetlen, ezért neve helyett mindenki csak Lánynak hívta. Mivel apja sikeres vadász volt, a legszebb szarvasbőr ruhákban járt, amelyeket saját kezűleg gazdagon díszített, szinte mindent megengedhetett magának, nélkülöznie sosem kellett, kivéve ezen a télen. Most ő is megtudta, milyen gyötrelmes az éhség, amikor összerántja az ember gyomrát.

Hazatérő apja majdnem fellökte, amikor dühösen betoppant a sátorba.

– Vigyázz innét! – mordult rá, mire a lány csöndben arrébb húzódott, lekuporodott, és a hímzésével foglalkozott. Igyekezett úgy tenni, mintha nem is létezne.

– Itt járt az átkozott – mondta a vadász felesége.

– Tudom – felelt Hatel.

– Miért sújt minket az átok? Biztosan valaki megszegett egy szabályt, és a Bozontos Állat haragszik.

– Ki merné megszegni a szabályt? – legyintett Hatel. – Még a legkisebb kölyök se merné megtenni. Ez az állat egyszerűen megkóstolta a vért, és most nem tud betelni vele. Még aludni sem tud. A vér szaga folyton ott motoszkál az orrában.

– A szemünk előtt vitte el a szarvast. Egy hangot sem adott ki a szerencsétlen.

– Mi nem vágjuk le őket, inkább bogyókat eszünk, az átkozott meg jól lakmározik.

– Vigyázz, hogy beszélsz róla!

Egy ideig hallgattak. A lány kezében finoman zizegett a szarvasín cérna.

– Hogy nézett ki? – kérdezte Hatel.

– Mikor felegyenesedett, épp úgy, mint egy ember. A szemét is emberként mozgatta, épphogy meg nem szólalt. Magas, termetes, sötét szőrű.

– Igen, ilyen. Ismerem jól. Tudnád, hányszor eljön álmomban.

– Folyton hánykolódsz, nem is alszol jól – szólt közbe a lány, mire a szülei egyszerre felé fordultak, és várták, hátha mond valamit, de ő nem folytatta, hanem újra a hímzésébe merült.

– Nem lesz ennek jó vége – zárta le a beszélgetést Hatel. Az eddig keze közt nyomorgatott kucsmáját a fejébe nyomta, és kilépett a sátorból.

A lány magához szoktatott egy fiatal rénszarvast, Etposzt. Gyönyörű, ezüstfehér színű, kétéves, értelmes jószág volt. Apja csereberélte valakivel értékes prémekért. Amikor egyéves lett, farába süttették a Nap jelét, amely Hatel összes állatán ott virított. A sütéskor a lány elkapta a tekintetét, nem akarta látni a forró vasat, amint a jószág bőrébe, húsába olvad. Az égő test szagát így is érezte, s hallotta a borjú fájdalmas bőgését.

A seb begyógyult, a jel ott maradt. A szarvas szelíden követte a lányt, aki finom falatokkal kényeztette. Készségesen hagyta, hogy felnyergeljék és felkötőfékezzék, sőt az ellen sem akadt semmi kifogása, hogy a lány két öccsét a hátára ültesse, és vezetgesse a faluban. Ő azonban sosem ült fel rá. Etposz mindig a sátor közelében bóklászott, be-benézett az ajtón, s ha nem vágnak valamit a fejéhez, talán még be is jött volna, hogy kibontsa a szárított bogyókat rejtő zsákokat.

– Fésüld meg a hajad, átjön hozzánk az a fiú, tudod, a kérő! – mondta neki az anyja. – Hét lovat és hét szarvast adna érted. Ha elvenne, soha nem kéne éhezned. Jó vadász, ügyes fickó.

– Jaj, anya, keresztbe áll a szeme, és olyan, mint egy hal!

– Mit törődsz te azzal!

– Hogy egy hal vegyen feleségül…?

– Veled nem lehet komolyan beszélni. Meglátod, vénlány maradsz, a falu csúfsága. Elsüllyedek szégyenemben. Szedd már össze magad! – korholta az anyja.

Az ilyen viták gyakoriak voltak náluk, talán mostanában, az éhínség idején ritkultak kissé. Mindenkinek akadt elég baja a saját gyomrával és hidegtől sajgó végtagjaival, a lánykérés háttérbe szorult.

– Édes Lány, aranyos nővérke, mesélj nekünk valamit! – kérték később a kicsi fiúk a nővérüket.

– Nincs kedvem, hagyjatok!

– Kérlek, kérlek, nagyon szépen!

A lány épp sötét, csillogó haját fonta, nem akart most mesélni, aztán mégis kötélnek állt.

– Jó, mondok nektek egy titkos mesét, amit nem adhattok tovább senkinek.

– Miről szól? – kérdezte az egyik fiú.

– Onárról – felelt a lány, és mutatóujját ajkára tette. Mikor ezt a nevet kiejtette, úgy érezte, hideg fut végig a hátán. Bizsergett a bőre szerte az egész testén, fülében a fenyvesek morajlását, szélvihar süvítését és egy félelmetes lény ordítását hallotta. Félve pillantott a sátor bejárata felé, de a szarvasbőr függöny meg sem rezdült, a szüleik odakint végezték a teendőiket. A gyerekek lehelete fehér füstként röppent fel lélegzetük nyomán. A tűz gyengén pislákolt. Hideg volt. Prémekbe burkolóztak, a kicsiknek csak a kíváncsi szemük villant elő a szőrmék közül.

– Ki az? – hallatszott a várva várt kérdés a takaró alól.

– Onár nem más, mint a Bozontos Állat. – A lány a kimondott szavak után kegyetlen mosollyal nézte öcsikéit, akik először visítottak, majd fülükre tapasztották apró tenyerüket, de végül megadva magukat a kíváncsiságnak, így szóltak:

– Mesélj róla!

– Csak csöndesebben, mert ha meghallják, engem megölnek. Onár nem más, mint egy elátkozott ember, aki vadállatként él, de hazatérve a sátrába leveti a bundáját, felakasztja, és attól kezdve úgy telepszik a tűzhely mellé, mint ti vagy én. Nagyon jó a szaglása és a hallása. Mindent hall, amit itt a faluban beszélünk, mindent tud, amit cselekszünk, és szörnyen megharagszik, ha megszegünk valami szabályt, ami vele kapcsolatos; az se mindegy, hogyan beszélünk róla.

– Te megszegted a szabályt, mert kimondtad a nevét.

– Nekem szabad. Nézd, nem történik semmi! Onár, Onár, Onár, Onár… Láthatjátok, nem dőlt össze a világ, a sátor se szakadt ránk. Mikor egyedül vagyok, hangosan mondogatom a nevét. Nagyon tetszik.

– Neked elment az eszed – mondta az egyik kicsi, és kezecskéjével halántékára mutatott.

A lány jóízűen kacagott, majd így folytatta:

– Én soha nem szidtam Onárt, csak egyszerűen kimondtam a nevét.

– Épp elég baj az. Ha valakinek ismered a nevét, már meg tudod szólítani, ha megszólítod, megjelenhet.

– Miért, megjelent az előbb?

– Nem azonnal, de idővel…

– Tudod mit, öcsi – szakította félbe a lány –, én nem félek tőle, és azért is: Onár, Onár, Onár, Onár! – Kacagott. Hanyatt dőlt a prémeken. A kicsik a takarók alá bújtak, hogy ne hallják ezt a szörnyűséges nevet. Sokáig vacogtak még, aztán elaludtak. A lány is nyugovóra tért, a szülők későn értek haza.

A lány minden sátorbeli és sátor körüli munkát elvégzett, a vizet is neki kellett cipelnie.

Az öcsikéi a háta mögött a halántékukat kopogtatták, és nem kérték többé, hogy meséljen nekik, azt hitték, teljesen elment az esze.

Szabad a madárnak

ágról ágra szállni,

de énnékem nem szabad,

de énnékem nem szabad…

Szállt az ének a folyónál, a hangok varázslatosan röppentek föl a magasba, játszadoztak, fogócskáztak, táncoltak, mintha nem is lett volna olyan szörnyű hideg, és a vadon madarai visszatrillázhattak volna, de nem hallotta meg egy madár sem a dalt, mert vagy megfagytak, vagy elköltöztek.

A lány bátran kieresztette a hangját, hiszen senkit sem látott, miközben vézna kezével lenyomta a tömlő száját a jeges folyóba. Nézte, hogyan menekülnek a buborékok, miközben a víz beáramlik a kicsi lyukon, és csak fújta, fújta kedvenc énekét.

– Ez nagyon szép! – hallotta a háta mögül. – Több versszaka nincs?

– Van – szégyellte el magát a lány –, de ezt szeretem leginkább.

– Énekeld el! – kérlelte az idegen, miközben bátorítóan mosolygott.

A lány alaposabban szemügyre vette az illetőt. Fiatal volt, de jóval érettebb, mint ő; fekete kucsmát és ahhoz hasonló bundát viselt. Kifejezetten jóképűnek látta, sőt ahogy nézte, mellkasában furcsa, égető valamit érzett, olyat, amilyet még soha. Melege lett. Legszívesebben levette volna a bundáját, de ez nem illett egy olyan férfi előtt, akit még életében nem látott.

– Nem tudom… a többi versszakát – hebegte.

– Hogy hívnak?

– Lánynak. És téged?

– Ha téged Lánynak, akkor engem Férfinak – nevetett az idegen. Olyan csodálatosan mély hangja volt, amilyet a lány még nem hallott. Valósággal megbabonázta, aztán hirtelen magához tért, és elgondolkodott azon, hogy mit is akarhat ő egy ilyen jóképű, érett férfitól, akit ráadásul nem is ismer. Ki tudja, mit keres itt? Nem is biztos, hogy jó szándékú.

– Most már mennem kell, megtelt a tömlő – mondta.

– Már ki is folyt – mutatott a férfi a jégre ejtett tömlőre, amelynek tartalma szépen visszacsordogált a folyóba. – Vedd fel a kesztyűd, mert lefagy a kezed!

A lány elpirult, és felvette a kesztyűt.

– Jó lesz így is. Ennyi víz bőven elég.

– Várj, segítek teljesen megtölteni!

– Nézd, idegen…

– Férfi – javította ki mosolyogva az illető.

– Jó, akkor Férfi. Azt sem tudom, ki vagy, nem ismerlek. Néhány pillanattal ezelőtt bukkantál elő a semmiből, most meg segíteni akarsz. Nálunk ez nem szokás. Félek tőled.

– Te nem ismersz, de a falubelijeid ismernek. Többször találkoztunk már. Én is vadász vagyok, igaz, nem tartozom a népedhez, mégis úgy élek, mint ti: vadászgatok, halászgatok.

– Mi a falud neve?

– Nekem nincs falum… egyedül élek – horgasztotta le a fejét a férfi. A lány megsajnálta.

– Meghaltak a többiek? – kérdezte bátortalanul. Félt, hogy valami régi lelki sebet tép fel ezzel a kérdéssel.

– Nem, nem, mindig egyedül voltam. Én is vágyom a társaságra, de az élet így hozta – mostanáig. Itt van az otthonom nem messze, egy félnapi járóföldre. Egyszer gyere el, és nézd meg!

– Tudod, hogy nem mehetek – mondta a lány, de furdalta az oldalát a kíváncsiság. „Vajon milyen lehet a sátra, te jó ég?! – gondolta magában. – Biztos jó nagy a rendetlenség. Nincs egy asszony, aki elrámoljon utána.” – Nem szeghetem meg a szabályokat.

– Hát igen, a szabályok… Hallottam róluk.

– Egész életünket átjárják, és ahogy apám mondaná: be kell tartanunk őket, ha életben akarunk maradni.

– Ki az apád?

– Hatel, a vadász. Ismered?

A férfi arcára alig láthatóan kiült a döbbenet, de csupán egy fél pillanatra.

– Ismerem. Ő a vadászok vezetője. A legtapasztaltabb, akinek a tanácsát a többiek kikérik. Mégis vannak dolgok, amiket ő sem tud.

– Most már indulnom kell – mondta a lány. Vállára vette a majdnem üres tömlőt, és elindult a falu felé vezető ösvényen.

– Gyere el máskor is! Én itt leszek! – kiáltott utána a férfi, mire a lány hátrafordult, elmosolyodott, és a szívét megint átjárta az a forróság, ami az imént, és amit azelőtt nem érzett. Egy szót sem szólt, nem is köszönt, csak futott, ahogy a lába bírta, többet nem nézett hátra. Valamivel arrébb üres tömlőket lóbáló asszonyokkal találkozott, akik hangosan duruzsoltak, hogy elriasszák útjukból a medvét. Ezt mindenki így csinálta.

– A folyónál voltál? – kérdezte az egyik, de meg sem várta a választ, új kérdést szegezett neki: – A Bozontos Állatot nem láttad?

– Nem láttam. A parton egy vadász jár.

– Hála legyen! – sóhajtott fel egy másik asszony.

A lány aztán megbánta, amiért beszélt a vadászról, hiszen az illető most már az ő vadásza (így érezte a lelke mélyén), nem osztozik rajta senkivel. Úgy gondolta, nem lenne jó, ha másnak is feltenné azokat a kedves kérdéseket a csodálatos, mély hangján. „Az nem lehet, hogy ezekkel is úgy beszéljen, mint velem” – gondolta.

Hazaérve megkapta a szidalmakat a csaknem üres tömlő miatt, és hiába ajánlkozott, hogy fordul is, és újratölti, leintették. Az anyja ment el helyette.

– Gyere, Etposz – hívta a szarvast –, elmondok neked valamit. – Vakargatta agancsa tövét, és a fülébe suttogta a titkát. Elmondott mindent az első szótól az utolsóig. Etposz csak nézett az óriás fekete szemével. A lány őszintén hitte, hogy mindent ért.

A következő napokban a lány többször találkozott a folyónál a férfival; épp úgy turbékoltak, mint minden más ifjú szerelmes, mégis valami titok vagy balsejtelem lebegett a levegőben, amikor a jövőjük szóba került. A férfi unszolta a lányt, hogy jöjjön el hozzá, a lány pedig arra próbálta rávenni szerelmét, hogy jelenjen meg Hatel előtt, és kérje meg a kezét, ő azonban erre nem volt hajlandó.

– Nem tudnék hét élő szarvast és ugyanennyi lovat összeszedni.

– Nem baj, szerelmem, csak gyere, és hidd el, a kedvességed leveszi őket a lábukról! Anyám biztos megértene minket.

– De apád gyűlölne engem, egészen biztos, mert… – Nem folytatta a mondatot. A távolba tekintett, és könnyek gyűltek a szemébe.

– Mert? – kérdezte a lány. – Mit akartál még mondani?

– Semmit. Figyelj, szökj meg velem, nálam jó sorod lesz! – Könnyes szeme mélyen meghatotta a lányt, csak nőtt a férfi iránt érzett szerelme, de még így is bizonytalan volt, erre a lépésre nem szánta el magát. Reménykedett, hátha az ő élete is rendeződik, mint a többi lányé Náj faluban. Elválásukkor a férfi magához húzta, és végre megcsókolta. Ez volt élete első csókja.

Néhány napig nem találkoztak, ami mindkettőjük számára maga volt a gyötrelem.

Egyik reggel, mikor a lány egyedül volt a sátorban, összeszedte legkedvesebb ruháit, fésűit, felhasított egy tömlőt, és mindezeket belegyűrte, néhány öltéssel összevarrta, majd vállára vetette. Elindult az ösvényen. Mikor a falu szélére ért, elbizonytalanodott. „Hátam mögött a biztonság, előttem a szerelem – gondolta. – Nem ilyennek képzeltem az életem.” Eszébe jutott az anyja, aki ugyan ritkán ölelte meg, mégis mélyen a szívébe zárta ezeket az öleléseket. Az apjára is gondolt, aki érte is fáradozott, hogy mindene meglegyen, és jó vőlegényt találjon a számára, az öccseire, akiknek oly nagy szükségük volt a kedvességére, a meséire.

– Náj falu az eddigi életem – mondta hangosan, és elindult az ösvényen.

A férfi tárt karokkal várta, felkapta örömében, és megforgatta.

– El sem hiszem, hogy így döntöttél – mondta. – Csodálatos életed lesz mellettem, te leszel a vadon királynője.

– Miért, te vagy a királya? – nevetett a lány.

– Melletted biztosan az leszek. – Mindketten boldogok voltak, és csak gázoltak a hatalmas hóban, mert a férfi nem akarta használni a vadászok által letaposott csapásokat. A Szarvas-szikla felé mentek.

– Apám mesélt róla – mondta a lány –, de soha nem láttam.

– Valamikor itt állt a falutok – mutatott a férfi egy hatalmas tisztásra –, most pedig belepi a gyom. Látod, minden semmivé lesz.

– A falu nem lett semmivé, csak elköltözött. – A lány hangjából valami népét védő harciasság hallatszott. A hatalmas, összekucorodó kőszarvas némán nézte őket.

A férfi tisztességes, nagy családnak való sátorban lakott, amely magányosan, a százéves fenyő melletti szirten állt. Se egy kutya, se egy rénszarvas vagy ló, se egy szolga sehol. Odabent szép rend fogadta őket, mintha vendégeket vártak volna vagy ünnep lenne. A lány alaposan körülnézett. „Ez lesz az otthonom – gondolta –, nem rossz.”

– Megfelel? – kérdezte a férfi, látva a lány vizsgálódó tekintetét.

– Hogy bírod itt egyedül? Szép rendes minden, pedig asszonyod sincs.

– Többé nem kell egyedül lennem, és ezentúl a rend a te feladatod, én nyugodtan járhatom az erdőt. Most már van asszonyom. – A lánynak tetszett, hogy ő ezentúl asszony.

– Félnék itt egyedül. Mi lesz, ha erre jár a Bozontos Állat?

A férfi nevetett:

– Ó, szerelmem, attól az állattól ne félj, inkább az emberektől!

– A vadászok csapdát állítottak neki, de ő megkerülte, s megint a faluból lopott el egy lovat. Az emberek nem szeretik, sőt gyűlölik.

– Az emberek mindenkit gyűlölnek, aki nem felel meg nekik.

– Úgy beszélsz, mint egy kívülálló. Te ebben az ősi harcban nem veszel részt? – kérdezte a lány.

– De részt veszek. Beszéljünk másról, kicsim, vagy inkább együnk valamit!

A lány helyeselt, mert az egész napos gyaloglásban elfáradt, de leginkább megéhezett. Húst ettek.

– Milyen régen ettem húst! – mondta a lány, miközben mohón nyelte a falatokat. – Ez nem szarvas?

– Nem bizony.

A lány nem kérdezősködött tovább, csak evett.

A sátor rúdján két bunda lógott: egy nagyobb, egy kisebb. „Medvebőr lehet” – gondolta a lány, de nem foglalkozott vele, annyira jólesett neki a hús. Evés után hamar elaludt.

– Hol lehet ez a semmirevaló – morgott a vadász felesége –, mindjárt este, és egy csepp vizünk sincs?! – Sokáig szidta, aztán egy idő után aggódni kezdett miatta. – Reggel óta nem jött haza a folyótól. Üresek a tömlők – panaszkodott a férjének is.

– Ezt csak most mondod? És ha valami baja esett? Bele is pottyanhatott a lékbe – pattant fel Hatel. – Tudod, hogy a vadállat is folyton a falu körül ólálkodik.

Vállára kapta bundáját, dárdát vett a kezébe, magához parancsolta kutyáját, és elindult a lékhez. A kutya egy darabig előtte baktatott, aztán szimatot fogott, majd nyüszítve gazdája háta mögé húzódott.

– Mi van, nagy hős, mit érzel? – ingatta fejét Hatel, miközben a nyomokat fürkészte. – Csak emberek jártak itt, ne félj! – A sok nyom közül képtelen volt kiválasztani a lányét, hiszen más hasonló korú lányok is jártak vízért, meg asszonyok, sőt férfiak is. Jó ideje vizsgálódott, mikor a hóban felfedezett néhány mélyre süppedt nyomot. Jó darabig nézegette, mire megállapította, hogy egy lányé és egy férfié. A lány egy tömlőhöz hasonló valamit húzott a hó tetején. „Vajon miért nem használták a kitaposott ösvényeket?” – tanakodott magában. A kutya szörnyen nyüszített, amikor a nyomokat szaglászta. – Emberek, te ostoba – szólt rá a vadász, és a dárda nyelével oldalba bökte a kutyát, mire az elhallgatott, de maga alá húzta bozontos farkát, amivel azt jelezte, hogy fél. „Keresni kell” – mondta magában Hatel, és futva indult a faluba segítségért.

A vadászok csoportja ismét összeállt. Most nem mutattak be áldozatot indulás előtt senkinek; siettek, hiszen leszállt az este, és nem vadászni mentek, hanem valaki keresésére. Élükön Hatel haladt, fáklyát tartó keze reszketett, fáradt szeme a nyomokat fürkészte. Mindannyian hótalpakat viseltek, hiszen le kellett térniük az ösvényről. Útjuk a Szarvas-szikla irányába vezetett, mintha a Bozontos Állat hajléka felé haladnának. Megszokták, hogy vadászat közben nem beszélnek, csupán kézlendítésekkel, bólintásokkal jeleznek egymásnak, most azonban e jeleket sem használták. Valamennyien Hatelt nézték. Az ő lánya tűnt el, de tudták, hogy bármelyikük gyermeke sorra kerülhet. Példaképük, vezérük most tanácstalan gyermekként kapkodott, futott nyomtól nyomig, nem mutatta a jól ismert magabiztosságot, tudást, mint eddig.

– Ne aggódj, Hatel, a nyomok szerint nem rabolta el, önszántából ment vele! Biztosan ismerte. – A fáklya fénye sárgára festette arcukat.

– A lelkét rabolta el, azért ment vele. Gyerünk! – Ismertek minden fát, sziklát, tudták, merre járnak; látták, hogy a nyomok egy darabig a százéves fenyő felé vezetnek, aztán elkanyarodnak észak felé, majd eltűnnek. Megszűntek a nyomok, mintha gazdái a levegőbe röppentek volna. – A rénszarvastenyésztők közül vitte el valaki. Eltüntette a nyomokat… az átkozott.

– Ebből háború lesz – jegyezte meg egyikük.

– Kegyetlen háború – hagyták jóvá a többiek.

– Hegyezzük a nyilakat, élesítsük a dárdákat! – zihálta Hatel. – Forduljunk vissza, irány a falu! A nyomok nem látszanak, mi mégis tudjuk, hova vezetnek. Az északiak bűbájjal lopnak lányt maguknak. Náluk nincs már fehérnép?

A vadászok erei kidagadtak, fogukat vicsorgatták, égtek a harci vágytól, ami egészen más, mint a vadászszenvedély. A bosszú, egy elrabolt lány visszaszerzése, elég ok a háborúra.

Virradatra értek haza a férfiak. Fáradtak voltak, mégsem pihentek. Egyből hozzáláttak háborús fegyvereik előszedegetéséhez, nyilak és dárdák élesítéséhez. Hatel feláldozott egy rénszarvast a nyírfánál, de kivételesen nem vadászszerencsét, hanem győzelmet kért Szélöregtől. Az áldozati állat húsát a férfiak fogyasztották el. Tudták jól, hogy a hús maga az erő, és az erőre most óriási szükség van.

– Hatel, beszélnem kell veled! – szólította meg a vadászt Szejtá, a sámán.

– Most nincs időm – mordult vissza menet közben a férfi.

– Túlságosan bízol magadban, ezért nem hallgatsz rám.

– Rossz jeleket láttál?

– Kérlek, menjünk a sátorba! Nagyon fontos dolgot szeretnék mondani. Hallgass meg! A háború nem tréfa, jóval komolyabb dolog, mint a vadászat. Itt emberek életéről van szó. Hidd el, hogy nem az északiak vitték el a lányt.

– A nyomok arra vezettek.

– A faluból jó néhányan harcoltak a szkítáknál, és elsajátították a hadviselés fortélyait, de az északiak nem alkalmazzák ezeket a cseleket. Nem mernének ujjat húzni a Tűz Népével.

– Mire gondolsz, Szejtá? Talán egy szkíta vitte el a lányt vagy közülünk valaki?

– Egyelőre csak annyit mondok, hogy nem észak felé mentek, a nyomok becsaptak titeket.

– Ostobaság – emelte fel a hangját Hatel –, nyergeljük a lovakat, és induljunk. Ne haragudj, de nem hallgatok rád!

– Mindig kell valaki, akin az ember kiéli a haragját, nem számít, ha ártatlan – dünnyögte a sámán, és kilépett a sátrából. Odakint a hangyabolyként nyüzsgő falut látta: a lovaikat előkészítő férfiakat, a síró-búcsúzó asszonyokat, a háborúst játszó gyermekeket. – Miért nem hallgatunk az intő szóra? – dünnyögte hangosan, majd hozzátette: – Segíts, Fennvaló, küldj egy jelet, ami megakadályozza ezt az őrültséget!

A vadászok lóra pattantak, miután fegyvereiket a legnagyobb tudásuk szerint előkészítették. Búcsúzóul átölelték feleségüket, gyermekeiket; utasításokat adtak arra az időre, amíg nem lesznek otthon. Senkit nem érdekelt, hogy a medve megint elvitt egy háziállatot.

Hatel elköszönt feleségétől. Idősebb fiai a háborúba készülők soraiban voltak. A két kicsi már hetek óta körülötte sündörgött. Úgy néztek rá, mintha akarnának tőle valamit, aztán végül nem mondtak semmit. Most is folyton mellette lábatlankodtak. A férfinak nem volt szíve rájuk ripakodni.

– Ti is szeretnétek jönni? – mosolygott. – Majd egypár év múlva.

Felkászálódott öreg, sovány szürke lovára, amelynek nyergére előre felerősítette fegyvereit: harci íját, kéttegeznyi nyilát és dárdáját. Ahogy Szejtá mondta, valóban nem szolgált igazi hadseregben a szkítáknál, de több kisebb törzsi háborúban is részt vett. Tudta, mi a kitartás, bátorság és félelem; ismerte a győzelmi mámort, de átélte már a fejvesztett menekülést is. E háború kimenetelén nem gondolkodott, hajtotta a bosszú, lánya visszaszerzésének a vágya és a népét ért sérelem. Társait is fűtötte a harci vágy, ami ilyenkor erősebb a halálfélelemnél. Osztották Hatel véleményét az északiakkal kapcsolatban, egy pillanatra sem kételkedtek a háború jogosságát illetően.

– Apa, mondanunk kell valamit, mielőtt elmész – kapaszkodott Hatel lábába egyik kicsi fia. Prémkucsmája a szemére csúszott.

– Igazítsd meg a kucsmádat! Nem látsz semmit – mondta az apja. – Mit szeretnél? Halljam!

– A Lány többször kimondta a Bozontos Állat nevét, aki haragszik ránk. A falu azért van átok alatt. Azt akartam, hogy tudd! – Kis kezével megtörölte az orrát, majd elszaladt.

– Ó, Uram – vágta földhöz Hatel a fejfedőjét. Lova megijedt, de kevéske erejéből csak egy horkantásra futotta. – Emberek, várjatok egy kicsit, beszélnem kell Szejtával! – Leugrott a lóról, a szárakat az állat nyakán hagyta, tudta, hogy úgyse megy sehová, örül, ha nyugton állhat. A sámán sátrához rohant, és berontott az ajtón. A férfiak összenéztek.

A lány egyedül volt otthon, és egy kicsit el is pityeregte magát, de amikor hallotta kintről a lépteket, gondosan megtörölgette a szemét, megigazította haját, hogy a szerelme ne vegyen észre semmit.

– Hoztam húst, kicsim. Főzz valami finomat! A sátor mellé tettem a hóra – mondta a férfi.

– Éhes vagy?

– Már ettem, csak miattad mondtam.

A lány kilépett a hidegre, a kesztyűit bent hagyta, csupasz kézzel jobban tudta vagdosni a húst. „Már evett. Hol evett, ha nem is volt itthon?” – gondolta magában. „Nocsak, ezt nem nyúzta meg!” – azzal nekilátott, hogy egy jókora darabot szeljen a zsákmányból, amelynek külső rétege jéggé dermedt, de a mélyén még puha volt. Amikor megvágott egy eret, a szinte feketére alvadt vér a kézfejére kenődött; teste melege akadályozta meg, hogy ráfagyjon. Megfordította a szarvascombot, amit ezüstszürke prém borított. „Ez nem lehet!” – ült ki az arcára a döbbenet. A szarvas Hatel állatainak Nap-jelét viselte. Jól látszott a sütés a bőrén. A lány tudta, hogy egyedül Etposznak lehetett ilyen ezüstszürke színe. A kést messzire hajította, felemelte a súlyos combot, és beordított a sátorba:

– Gyere ki azonnal! – Légzése felgyorsult, sűrű párafelhőt lehelt. Úgy érezte, becsapták, csalódnia kellett abban, akit annyira szeretett és még mindig szeret, s aki miatt elhagyta családját, szülőfaluját.

A férfi azt hitte, baj van.

– Mi történt?

– Háziállatra is vadászol? Ez az én szarvasom volt: Etposz, akit magamhoz szelídítettem. Hogy tehettél ilyet? Ki vagy te? Hozzád jöttem, és a nevedet sem tudom. Annyira ostoba vagyok, a szerelem elvakított. Mondd meg, ki vagy! – ordított a férfi arcába, és a lába elé ejtette a combot.

– Megmondom – kezdte higgadtan a férfi, aztán ő is felemelte a hangját: – De te is mutatkozz be! Naaa, hogy hívnak?

A lány megrémült a férfi mély, harcias hangjától, és tágra nyílt szemmel hosszasan hallgatott, majd kibökte végre:

– Olmajakka. – Olyan kedvesen és szelíden hangzott a szájából, hogy a férfi szíve majd meghasadt. A lány szégyenlősen lehajtotta a fejét.

– Ez nagyon szép. Miért titkoltad?

– Mindenki csak Lánynak szólít, mert túl hosszú a nevem, és mert egyetlen lány vagyok a családban. Most rajtad a sor.

– Menjünk be előbb! – Odabent leültette a lányt, és leakasztotta a sátorkarón lógó titokzatos bundáját. – Ne ijedj meg!

– Mondd a neved!

– Onár. – Ahogy kimondta, felöltötte feketés prémruháját, és abban a pillanatban egy hátsó lábára álló óriási medveként jelent meg a lány előtt. Kitátotta nyáltól csepegő száját, amelyben éles tépőfogai virítottak, mancsával hadonászott, és ordított, hogy beleremegett a vadon. Négykézlábra ereszkedett, majd jobbra-balra ingatta a fejét, és jobbjával hatalmasat sújtott a cserépbográcsra, amire az darabokra tört, a szilánkok szétszóródtak a sátorban. Néhány lépést tett a lány felé.

Olmajakka hátrált előle, de már nem sok választotta el a sátor falától, a medve meg csak jött felé. Ordítása majd megsüketítette a lányt, aki a fülét nem tudta befogni, hogy kezét védekezésül használhassa és eltartsa magától a dühöngő fenevadat, akinek a szája már közvetlenül az arca előtt volt; egyetlen harapásával összeroppanthatta volna a fejét.

Örökkévalóságnak tűnő idő telt el így, a medve azonban nem ölte meg a lányt, ehelyett megrázta magát, a bundája kabátként hullott le róla, és leesett a lába elé a földre. Ismét emberi alakban állt ott, ezután összeroskadt, és férfi létére heves zokogásban tört ki. Folyóként hömpölyögtek a könnyei, válla rázkódott, és csak annyit tudott szólni:

– Szeretlek… Olmajakka!

– Én is téged, Onár.

Ezután hosszan hallgattak, szavaik helyet adtak háborgó érzelmeiknek. Végül a lány törte meg a csöndet:

– A másik bunda kié?

– A tiéd.

Vigyázz, medvebocsom,

szép kisunokám,

az ember haragszik,

folyton vadászik rám.

Csapdák, dárdák,

mindenütt fegyverek.

Ember fia keres,

jaj, megöl engemet!

Hosszú idő telt el azóta az elátkozott tél óta. A vadászszerencse visszatért Náj falu lakóihoz, de a vadon soha többé nem lett olyan, mint azelőtt. A férfiaknak meg kellett szenvedniük a zsákmányért. Szóba került, hogy délebbre költöznek a pusztára és csatlakoznak a szkítákhoz, valami azonban visszatartotta őket.

Hatel beletörődött lánya sorsába. Tudta, hogy szókimondásáért, szabályszegéséért vitte el a medve, de azt is tudta, hogy él valahol a vadon mélyén – medveként bocsaival és férjével.

Olmajakka bátyjai azonban egyfolytában a bosszúról beszéltek. Ők mindenképpen a Bozontos Állat vérét akarták. Hosszú napokon át járták az erdőket nyomokat fürkészve, de egyelőre nem találták a fenevadat, aki szerintük megbabonázta és foglyul ejtette húgukat.

Onár és felesége gyermekeikkel a vadon távolabbi részébe költöztek. Úttalan utakon jártak, vadásztak, de az emberek háziállatait nem bántották. A bocsok szépen nőttek, játékosak voltak, erősek. Mindent megtanultak apjuktól, amit a medvéknek tudni kell, és anyjuktól, amit az embereknek tudni kell.

Egyik reggel Onár így szólt a feleségéhez:

– A testvéreid nemsokára rám találnak. Érzem, hogy hamarosan meg kell halnom. – A hangja rekedtes volt és szomorú.

Olmajakka sírt, mert mindenen olyan hamar meghatódott, de lelke mélyén nem hitte, hogy ez megtörténhet. A bátyjai tapasztalt vadászok voltak, ismerték a vadont, jó fegyvereket hordtak magukkal, de a medvékről keveset tudtak, medvét még sosem öltek. Onár viszont jól ismerte az embereket, ismerte vadászcseleiket, tisztában volt képességeikkel: erényeikkel és gyengéikkel. Mivel ő nem ember volt, lelkéből még nem halt ki az a képesség, amivel előre megérzett bizonyos közeli történéseket. Érezte a halált, a saját halálát. Tudta, hogy nincs sok ideje hátra, ezért folyton a gyermekeivel vadászott, igyekezett mindent megtanítani nekik, amit eddig elmulasztott. A türelemre és bizonyos vadászbölcsességre oktatta őket, melyek szerint hosszú időn át képeseknek kell lenniük néma csöndben, szinte láthatatlanul várni a zsákmányt, dacolva hideggel, széllel, éhséggel és azzal a hanggal, amely belülről hajtja a ragadozót, hogy támadjon. Ezt a hangot nem szabad meghallani, csak ha valóban eljött az ideje. Akkor engedelmeskedhetnek neki az izmok, akkor feszülhetnek meg, és vetheti rá magát a vadász a zsákmányára. A bocsok elsajátították a nyomok eltüntetésének tudományát, hogy az ellenség ne akadjon rájuk, még csak ne is sejtse, hol van a szállásuk, merre járnak nap mint nap.

A vadon hallgatott, mint egy bölcs, aki látott már jót, rosszat, születést és halált. Némán figyelte a kebelén élőket; nem szólt, pedig tudta, hogy nagy események történnek hamarosan. Furcsán morgott a szél, megcsikorgatva a több száz esztendős fák tekergőző ágait, aztán az aljnövényzetet kócolgatta, s mivel haragos kedve támadt, valóságos viharrá erősödött, hogy kitöltse mérgét. Zúgott az erdő, akár a tenger, sírtak az égig érő fenyők, törzseik akaratuk ellenére szörnyű táncot lejtettek, s mikor már nem bírták tovább, óriási reccsenéssel törtek ketté, hogy holtan zuhanjanak a földre.

Az állatok kétségbeesetten kerestek menedéket, és inkább üres gyomorral kuporogtak valahol, de nem mertek elindulni táplálék után. Egyedül a medve nem félt a vihartól, sőt ez az idő kedvezett neki leginkább a vadászathoz. A rettegő vadak az összevissza fújó szélben nem érezték a szagokat, a fák susogása leplezte a feléjük közeledő ellenség lépteinek zaját.

Egy dologról feledkezett meg a Bozontos Állat: a két mindenre elszánt emberről, aki még a viharral sem törődik, annyira el akarja ejteni őt. A medve olyan biztos volt a dolgában, hogy félretette az óvatosságát, pedig folyton erre oktatta fiait. Súlyos ütéseket mért rájuk, amiért gyermekes bohóságukban inkább verekedéssel, játékkal foglalkoztak, s nem vették figyelembe a vadon törvényeit. Most azonban ő, a nagy vadász volt az, aki nem törődött ezekkel az ősi, sok ezer éves törvényekkel. Talán neki is várnia kellett volna, amíg elül a szél és újból érezhetővé válnak a szagok, amelyek még az erdő urát is figyelmeztetik, ha ember közeleg.

Hatalmas súlya ellenére könnyedén lépkedett az egyik szarvasok taposta ösvényen, amelyet azelőtt elővigyázatosságból nem használt. Nem állt meg néhány lépésenként, hogy hátsó lábaira emelkedve körbeszaglásszon birodalmában, csak ment-ment a végzete felé. Családjára gondolt, de oly erősen, hogy gyermekei és felesége képe szinte megjelent előtte. Ha emberi alakban lett volna, még el is mosolyodik, de a medvearc nem tud mosolyogni. Olmajakka gyönyörű, érett nőies alakját látta, sötétbarna haját, éjsötét szemeit, érezte simogatását a vállán, elképzelte illatát, melyhez hasonlót azelőtt soha nem érzett. Ezután a gyerkőcök alakját idézte föl. Jól emlékezett a közös, oktató vadászatokra, a birkózásokra, melyek során az életre készítette fel őket.

Egy darázs csípéséhez hasonló fájdalmat érzett az oldalán; ösztönösen odakapott, de a rovar helyett egy ágszerű valamit talált a mancsával. A következő csípés a nyakát érte, a fájdalom azonban jóval erősebb volt, mint az előbbi, és a következő sem késlekedett. Jó néhány nyíl állt ki a testéből, mire rájött, hogy mi történt.

Óvatlanságában nem vette észre a fivéreket, akik az ösvény mentén lesben álltak, és őt várták, hogy bosszút álljanak húguk elcsábításáért.

A fivérek jó ideje félretették régi ágíjaikat és egyszerű, madár, róka, borz és legfeljebb szarvas elejtésére alkalmas nyilaikat. A szkítáktól több részből összeragasztott erős íjakat vásároltak, és nyílhegyeiket már nem csontból, hanem fémből készítették, pengeélesre köszörülték, hogy a medve vastag bőrét is átüthessék vele. A Bozontos Állat vadászatáról még igen keveset tudtak. Nem találtak senkit a világon, aki erre megtaníthatta volna őket, hiszen csak nagyon szorult helyzetben mertek szembeszállni vele, olyankor, amikor sokan összefogtak, s így is néhányuknak meg kellett halnia.

A medve látása elhomályosult, már nem jelentett veszélyt ellenfeleire, vaktában hadonászott mancsával, éles karmai csak a levegőt hasogatták. Érezte, hogy ereje elhagyja. Már nem fogta fel a nyílhegyek okozta fájdalmat, a vesszőket letördelte, csupán a csonkok meredtek ki a testéből. Támolygott. Rengeteg vért veszített.

Az egyik vadász újabb nyilat helyezett az idegre, célzott. A megfeszülő íj kifejezte gyűlöletét a fenevad iránt, a vadászban felbuzgó gyilkolási vágyat, amiről nem tudja, honnan jön, miért van, mégis ezt érzi minden gyilkoló időtlen idők óta.

– Ne, hagyd! – állította le a testvére. – Már úgysem árthat. – Az ő szívében egy másik ősi érzés tört fel a legmélyebb rétegekből: a sebesült iránt érzett szánalom. Már nem a szörnyű fenevadat látta maga előtt, hanem az elesett, gyenge vadásztársat.

– Gyűlölöm – mondta a másik.

– „Sose gyűlöletből vadássz!” – ezt tanította apa.

– Ez egészen más – mordult vissza a másik, és továbbfeszítette íját, karja remegett az erőfeszítéstől. Szkíta módra, hüvelykujjával húzta ki az ideget, a vesszőt a markolat jobb oldalára helyezte.

A medve tett egy utolsó lépést, de mielőtt elvágódott volna, megrázkódott. Feketésbarna bundája kabátként hullott le róla. Amikor teste a földre zuhant, emberi alakjában mutatkozott meg elejtői előtt.

A vadász leeresztette, majd földre dobta fegyverét. Mindketten szájuk elé kapták kezüket döbbenetükben.

– Mi ez, mi történt? – ordította egyikük.

– Uram, segíts! – sopánkodott a másik. Ezután egy jó ideig nem szóltak. Még soha nem öltek embert, most pedig egy férfi feküdt a lábuk előtt, aki az ő nyilaik által ütött sebekből vérzett, és egy szót sem szólt, nem jajgatott, csak nézett fekete szemével, amely annyira emberi volt, hogy ennél emberibb már nem is lehetett volna. A tekintetében – mint egy bronz tükörben – magukat látták, gyilkosként, elátkozott, nyomorult gyilkosként.

A haldokló arcán egyetlen könnycsepp gördült végig, s mielőtt lecsöppent volna, megállt egy pillanatra. Ez alatt az idő alatt sorsok csillantak meg benne: születések, gyermek-, felnőtt-, öregkorok és halálok, de megcsillant benne a világmindenség múltja, jelene, jövője a gyönyörű csillagokkal, bolygókkal és a földdel, ami csak egy homokszemnyi a sokaságban, a vadon is látszott, amely életet adott, ringatott, felnevelt és eltemetett annyi élőlényt. A parányi csepp újból meglódult, és lehullott, elvegyülve a tengernyi vérrel, hogy feligya a föld.

A két fivér reszkető lábbal lépett közelebb. Lekuporodtak a haldokló mellé.

– Ki vagy te? – kérdezte egyikük.

– A rokonod – válaszolt suttogva a férfi, s amikor látta a fölé görnyedők értetlen tekintetét, így folytatta: – A húgotok férje vagyok, gyermekeinek az apja, és ők hazavárnak, de nem megyek.

– Te ember vagy Bozontos Állat vagy?

– Nem mindegy? A medve szíve mélyén ember, az ember pedig medve. – Hangja elcsuklott. Egy kis idő múlva így folytatta: – Nekünk szövetségeseknek kellene lennünk, nem ellenségeknek. Mivel ez nem megy, legalább tisztelnünk kellene egymást. Én megengedem, hogy vadásszatok rám, de tisztelettel tegyétek. Olmajakka megtanít titeket a medvék elejtésének módjára és mindenre, amit tudnotok kell rólunk. Kérlek, fogd meg a kezem! – Hirtelen rátört a haldoklókat gyötrő magányosság érzése.

– Bocsáss meg, testvér! – dadogta az egyik fivér, és megszorította a férfi kezét. Nehezen tudott gátat szabni könnyeinek.

A haldokló elmosolyodott.

– Ez a vadon törvénye. Ha óvatosabb lettem volna, nem találtok meg. Hibáztam. Ennek így kellett lennie. – Nehezen lélegzett. Sokáig kereste a szavakat. – A gyermekeim egy új nemzetség alapítói lesznek, amely nemzetség nagy néppé lesz majd – emberi testtel, de medveszívvel. Ők lesznek a kapocs a ti világotok és az én világom között. E nép mutatja meg, hol van a helyünk a mindenség rendjében.

A dombon egy nő jelent meg két serdülő gyermekkel. Az asszony hosszú sötétbarna haját összekócolta a szél. Futva érkeztek… Olmajakka jó ideje tudta, hogy ennek meg kell történnie. Ruhaujjával patakzó könnyeit törölgette, de egyelőre nem ment közelebb, mintha így késleltethetné a történéseket.

– Anya, öljük meg őket? – kérdezte az egyik fiú.

– Nem, ők a testvéreim! – csitította az asszony.

– Megölik apát!

– Ő akarta így – mondta Olmajakka, és végre odaszaladt haldokló férjéhez. – Onár, szerelmem, miért kellett ez?

– Én vagyok az áldozat, hogy helyreálljon a rend a medve és az ember között – suttogta a férfi. – Senki ne sírjon, nagy pillanatok ezek. A te neved Olmajakka, vagyis Emberanya volt, ezentúl Medveanyának fognak hívni. – Magához intette két serdülő fiát, akik lekuporodtak mellé. Megsimogatta arcukat: – Szépek vagytok, fiúk. A Tűz Népéből válasszatok magatoknak feleséget, utódaitokból nagy nép lesz; emberi alakban élnek majd, de mellkasukban a medve szívével.

Ahogy kimondta ezeket a szavakat, erős, vad lelke elhagyta testét és szabadon szárnyalt a vadonban, versenyezve a széllel. Még egyszer utoljára körbesimította szeretteit és gyilkosait, majd elillant a másik világba, ahol a megholtak lelkei élnek. Utolsó csepp könnye, mint egy csodatevő gyémánt, sokáig ott maradt szerelme kezén.

Olmajakka mindent megtanított az embereknek, amit a medvékről tudniuk kell. Onár nevét soha, soha nem merte kimondani senki. Továbbra is Bozontos Állatnak nevezték, később a szlávok nyelvén Medvének vagy a türkök nyelvén Ajunak mondták, és mindig hatalmas tisztelet övezte. Olmajakkát sosem felejtették el, és valóban Medveanyának, törökül pedig Aju Anának szólították. Utódai nagy néppé lettek: ők az ugorok. Senki nem tudta, hogy nevük honnan ered, de nem is érdekelt senkit. Szívük, mint a medvéé, könnyük csodatevő gyémánt, mint Onáré.

Az ugorok meghódították az északi rénszarvastenyésztő népeket (amelyek rengeteg szokásukat és szavukat átvették), magukba olvasztották a szkíták maradékait, akik gazdátlanul bolyongtak a pusztán. Amikor az új nomádok, a hunok felbukkantak a környéken, ügyes lovasaikat, nagyszerű íjászaikat, hadi tapasztalatukat és vad medveszívüket ajánlották új szövetségesüknek. A harcok során rengetegen nyugatra sodródtak, a Hun Birodalom felbomlása után idegen népekbe olvadtak. Később az avarokkal és a bolgárokkal több ezren költöztek át a Kárpátok gyűrűjébe, hogy letelepedjenek, egy részük pedig a türkökkel keveredve a Hét Törzs Szövetségének magvát alkotta. Bárhova sodorta őket a történelem, ősükről, a Medveanyáról soha nem feledkeztek meg.

A lovak nagy része állva szunyókált. Szemüket félig behunyták, fejüket lehorgasztották, lábukat felváltva pihentették, csupán farkukkal legyintettek – szinte egyszerre. Néhány nyergeletlen hátas lefeküdt, orrát a földre támasztotta, lélegzetük nyomán kicsiny porfelhő szállt fel a paták által kitaposott várakozóálláson.

A tűz halványan pislákolt, rejtelmes fénnyel borítva a csikósok arcát.

– Olyan hamar befejezted, Tegin apó – mondta Csábán, és felkászálódott az előbb még ülőkéül használt lókoponyáról. A legtöbb csikós a lován pihent, csak néhányan telepedtek a tűz köré.

– Nézzétek, Csábán Ata lovai már alig látszanak – mutatott az égre az öreg –, indulnunk kell!

A fiú föltekintett, és valóban, a sötétszürke csillaglovat még csak-csak, de a világosszürkét egyáltalán nem látta.

Eloltották a tüzet, lóra szálltak, és elindították a ménest a falu felé.

– A te mellkasodban is medveszív dobog, tudod-e? – szólt oda az öreg Tegin a mellette vágtató Csábánnak. A fiú bólintott.

– Anyai nagyanyám ugor asszony – felelte a fiú.

A MÉNES

Tegin apó tíz esztendeje dolgozott Akkus lovai mellett, ismerte szinte valamennyit, de a gazda gondolataival is tisztában volt. Tudta, hogyha összevonja a szemöldökét, jobb eltűnni a közelből. Akkus, Csábán apja nagy tisztelettel tekintett az öreg csikósra; sosem szólt hozzá lekezelően, de még a hangját sem emelte fel soha, amikor vele beszélt. Egyrészt a kora miatt tisztelte, másrészt a származása, a múltja miatt. Valamikor, úgy harminc esztendővel ezelőtt fontos beosztást töltött be az utolsó türk kagán mellett. Igaz, nem ő volt a tegin, vagyis a herceg, mégis az uralkodó közvetlen környezetében élt. A Tegin név már Akkusnál ragadt rá. Folyton a régi időkről mesélt, amikor előkelő köntösben járt-kelt naphosszat, és a kán úgy beszélgetett vele, mint szívbéli jó barátjával, ő fogadta a követeket, és a nagyvilág dolgairól mindig friss tájékoztatást kapott. A fiatal csikósok egy szavát sem hitték, kikacagták és elkezdték teginnek, azaz hercegnek szólítani – merő csúfolkodásból. Így lett belőle Tegin apó, és az igazi neve lassan feledésbe merült.

A pusztán fokozottan igaz, hogy a szerencse forgandó. Egyik évben lehet akár több száz állata egy gazdának, a rákövetkezendő esztendőben már a szomszédjának lesz a csikósa, juhásza. Rossz legelők, zord telek, titokzatos betegségek vagy háborúk egyik napról a másikra földönfutóvá tehetnek bárkit.

Az utolsó türk kagán már csak néhány törzsnek parancsolt, a hajdani birodalmat az ellenség feldarabolta, szétmorzsolta. A nép sem ugyanaz volt, mint a nagy uralkodók idején: a türk nyelv egészen más tájszólását beszélték, de a hajdani hős elődök leszármazottainak tekintették magukat. A kán halálakor az utolsó két megmaradt törzs is kettévált, az egyik nagyúr úgy találta jónak, hogy a bolgárokhoz csatlakozzanak, hiszen rengeteg rokonuk élt közöttük, a másik nagyúr a kazárokhoz vezette népét, ő ezt a birodalmat tekintette biztonságosnak.

Teginre már nem volt szükség. Két lova maradt csupán: a hátasa és a vezetéklova, melyre kevéske holmiját málházta. Semmihez sem értett, csak a lovakhoz, hiszen ő is a ménes mellett nőtt fel, mint sok más nomád fiú. Néhány nap bolyongás után a Keszi törzshöz érkezett. Akkus éppen csikóst keresett, így került hozzá az ötven év körüli ember, aki rég búcsút mondott a kényelmes életnek, és rengeteg tapasztalatot szerzett a különböző méneseknél. Az együtt végigdolgozott idő alatt a két férfi alaposan kiismerte egymás jellemét, jó és rossz tulajdonságait. Mostanra Tegin apó belefáradt a ménes körüli nyargalászásba, hiszen már elmúlt hatvan, és valami nyugodtabb munkát szeretett volna, csendes öregkort egy kicsi jurtában. A csikósnak se éjjele, se nappala, dacolnia kell széllel, esővel, farkasordító hideggel, nem húzódhat házikójába a tűzhely mellé, ugyanis a lovakra mindig oda kell figyelni.

– Nem akarok elmenni, Akkus – mondta az öreg –, kóvályogtam már eleget a nagyvilágban, csak valami nyugodtabb munkát szeretnék az aulban. Itt vannak a fiatalok: tüzesek, szilajak, ők valók a pusztai méneshez. A fiad is, Csábán tízesztendősen harcedzett férfi volt, most tizennégy, úgy fogja be a csikókat, mint egy felnőtt.

– A karámi lovakhoz, szelíd kancákhoz ért, a ménest nem ismeri – felelt Akkus, és résnyire szűkítette szemét. Tegin apó tudta, hogy ilyenkor nagyon töri a fejét valamin. – A ménes olyan, mint egy hatalmas, vad élőlény, ami engedelmeskedik neked, ha elnyered a kegyét, de porba tapos, ha nem ismered.

– Jaratan nemeji amti bilegü sen[1] – ezt Boila mondta, az apád.

– De csak azt szeretheted igazán, amit ismersz! Ezt is ő mondta.

– Bízd rám a fiút, én betanítom! Olyan csikóst faragok belőle, hogy nem ismersz rá.

– Úgy legyen, Tegin apó, de addig itt maradsz, míg Csábánnak tanulnia kell.

Akkus nem akarta, hogy fia örökké szilaj csikós legyen, aki élete nagy részét a pusztában, az ég alatt tölti, de úgy gondolta, jobb, ha ezt a világot is megismeri. Ha majd felnő, és ő lesz a bő, vagyis a gazda, legalább tudja, mit lehet elvárni az embereitől.

– Minden reggel találkozunk – mondta a fiú pityergő húgának.

– Egyszer már elmentél, azt sosem felejtem el.[2]

– Nem akarja apa, hogy örökké csikós legyek.

– Nekem most hiányzol, Csábi.

– Amíg fejjük a kancákat, addig veled játszom, és néha máskor is elszököm hozzád – vigasztalta a fiú. – Ígérd meg, hogy nem némulsz meg, amíg odakint leszek!

Ezen jót nevettek. Mindketten emlékeztek még, hogy Boglár egy szót sem szólt, míg a fiú messzi földön járt. Összeölelkeztek, megpuszilták egymást, majd Csábán felpattant hűséges, holdas homlokú kancájára, Altinájra, akiért annak idején nyakába vette a világot.

Csábán szépen megnőtt az eltelt három esztendő alatt, de még így is alacsonyabb volt a vele egyidős fiúknál, akik már nem merték csúfolni emiatt. Hosszas rábeszélésre végre keszi férfi módra leborotváltatta fejbúbját, de nem kedvelte ezt a hajzatot, ezért soha nem vette le a süvegét, csak ha családi jurtájukba húzódott és senki nem láthatta.

Mióta hazatért, az egész aul, vagyis Boila szállása hősként tisztelte. Az aul, sőt a nemzetség is Boila nevét viselte, hiszen mindenki rokona volt szegről-végről a hősi halált halt nagyapának. Mindenki az ősének tekintette, aki ugyan elköltözött már a csillagokon túli tükörvilágba, de onnan folyton őket figyeli, vigyáz rájuk, óvja az egész Boila nemzetséget. Csábán büszke volt, hogy az ő nagyapja a nemzetség védelmezője, de arra, hogy annak idején megszökött otthonról, egy cseppet sem volt büszke. Nagyapó halála miatt lelkifurdalást érzett, de erről nem beszélt senkinek, még Árikánnak sem, pedig ő volt a legjobb barátja kicsi kora óta.

Akkus és Csábán hajdan együtt járt a halál torkában, együtt menekült meg, ez pedig láthatatlan, erős szálat szőtt közöttük. A fiú tudta apja titkát, ez Akkus lelkének nagy könnyebbséget jelentett, mintha Csábán segített volna cipelni óriási terhét. Jó apa volt, nagyon jó apa; rengeteg munkája mellett mindig szakított időt gyermekeire: mesélt nekik a régi időkről, s ha lovakat vitt a vásárba, mindig hozott nekik valami apróságot.

A nap már magasról figyelte a világot, amikor a fiú maga mögött hagyta az aul utolsó kopottas jurtáját. Altináj érezte a ménes közelségét és a puszta illatát; tele volt erővel, csikóként ugrált; lovasának komoly erőfeszítésébe került, hogy a nyeregben maradjon.

– Nyughass, Altináj! – szólt rá a fiú. – Földhöz vágsz, darabokra töröm magam, mielőtt a csikóséletbe belekóstolnék.

A kanca csillapodott kissé, talán Csábán szavai meggyőzték, de rohant, rohant, mintha gyermekkorába vágtathatna vissza, amikor – ugyan rövid ideig – a ménes védelmező ölelését élvezte, s egy csikónak ez maga a tökéletesség, a biztonság. Az utóbbi időben sokat erősödött; fara izmosodott, lábai vastagodtak, de nem hiányzott belőle a bohóság, kíváncsiság, tréfára való hajlam. A karakcsiknál szerzett sebei már nem látszottak, de a lelkében tisztán megmaradtak az ütések helyei. Néha, amikor elaludt, álmában felnyerített, ilyenkor tolultak elő emlékeiből a szörnyű képek.

Csábán szabadon rendelkezett hátasával, apja nem szólt bele semmibe, ha akarta volna, kicsaphatta volna a méneshez vagy a sárga csődörhöz, hogy csikója legyen, de a fiú késleltette a pároztatást.

– Azt hittem, nem jössz – fogadta Tegin apó.

– Mire mindenkitől elköszöntem…

– Ha köpnék egy hegyeset, eltalálnám a jurtátokat. Nem a világ végére mentél, minden reggel találkoztok.

– Ezt nekik mondd, atya! Alig engedtek el… anya meg a húgom.

– Nők… – legyintett az öreg. – Hát isten hozott a pusztában: a szilaj ménes téged várt – körbemutatott. A legszélső lovak közül jó néhányan felemelték fejüket, tán az új csikósra voltak kíváncsiak. – A többieket ismered.

A fiú bólintott, a csikósok biccentettek. Napcserzett arcukon kicsire összehúzott szemükkel Csábánt vizsgálgatták. „Ez a kis vakarcs szembeszállt a hírhedt karakcsikkal?” – kérdezték magukban, de nem szóltak. A keszikre jellemző köntöst, övet, bőrcsizmát, könnyű nyárias nemezsüveget viseltek, tán egy kicsit kopottabbat, mint a faluban lakók. Takarójukat és lóbőr köpenyüket nyergük mögé kötötték, néhányan teli íj- és nyíltegezt is hordtak – a farkasokra gondolva. Megfontolt mozdulataikon látszott a kemény élet, a kitartásra való hajlam, tekintetükben az aulban lakó ember lenézése és valami titokzatos kajánság tükröződött.

Közös munkájukat a ménes meghajtásával kezdték. A lovak egész nap legeltek és pihentek, néha ugyan játszadoztak vagy harapdálva-dörzsölőzve vakarászták egymást. A dús füvön a folyamatos evéstől petyhüdtté váltak volna és hordóhasúvá, ha naponta néhányszor nem hajtják meg őket. A csikósok füttyögtek, hujjogtak, ostoraikat csattogtatták, mindegyikük tudta, hol a helye, egyedül Csábán bóklászott tanácstalanul. Altináj felpezsdült, a felmorajló ménes hívta, szinte magába szippantotta; a prüszkölés, nyerítés, a patadobogás óriási robajként zúdult a fülébe. Felágaskodott, orrlyukait kitágította, horkantott, rázta a fejét.

– Ide mellém, fiú! – intett Tegin apó. – Ne mozdulj mellőlem!

Hatalmas kört vágtattak a pusztában, arcukba csapott a szél, szívükben felbuzdult a végtelen szabadság érzése. Csábán eleinte a csikósokhoz hasonlóan hujjogott, aztán dalra fakadt, de csak magában, nehogy az öreg kikacagja:

Ne keress, galambom, ne keress,

aranyszín táltosom szélsebes.

Úgy élek, mint a madár,

tűzhelyednél várj reám,

csak ne keress, galambom, ne keress.

Lihegve álltak meg, a lovak testén kidagadtak az erek.

Az első néhány napon Csábánnak hiányzott a jurta kényelme, az anyai gondoskodás, aztán megszokta a távollétet. Hiába ígérte meg Boglárnak, hogy a fejéseknél találkoznak majd, őt a szilaj ménes mellé osztották be, s így messze került a falutól. Éjszakánként a csikósok egy része a földre telepedett, néhányan azonban a nyeregben bóbiskoltak. A földön lévők a tűz mellé húzódtak, réges-régi dolgokról meséltek, s ha már nem volt miről beszélni, takaróikba burkolózva elszenderedtek. Soha nem aludtak mélyen. A mellettük szolgáló néhány kutya gyanús mozgására vagy a lovak veszélyt jelző horkantására azonnal felkeltek, s ha a baljós jelzések nem szűntek meg, nyeregbe szálltak, hogy felvegyék a harcot a láthatatlan ellenséggel. Az ilyen riasztások egy éjszaka többször is előfordultak.

– Atya, honnan tudsz annyit az ugorokról? – kérdezte Csábán Tegintől az egyik csillagos, varázsosan múltidéző éjszakán.

Az öreg nagyon szeretett mesélni a régi időkről, és nagyon tetszett neki, hogy végre akad valaki, akit érdekelnek a történetei.

Nagyot sóhajtott.

– Annak idején, mikor a kagán mellett voltam, amit ezek a fafejűek nem hisznek el – mutatott a csikósokra –, jöttek-mentek a követek, s nekem kellett kalauzolnom őket. Tisztában voltam, hogy merre, milyen népek élnek, tudtam a történelmüket, megismertem szokásaikat.

Az ugorok már régóta a pusztán legeltették nyájaikat, de még emlékeztek a végtelen erdőkre és Aju Anára, az ősanyjukra. Arra különösen büszkék voltak, hogy Attila kán csapatainak fontos részét képezték, sőt egyes törzseik hun származásúnak tartották magukat, akadtak olyanok is, akik már csak türk nyelven beszéltek, csupán származásuk kötötte őket a többi ugorhoz. Amikor az avarok lettek a puszta urai, legtöbben hozzájuk csapódtak; Baján seregében külön tument alkottak, s ma is ott élnek a Kárpátok havasai között. A kagán… – itt megakadt a szava, ugyanis hátuk mögött horkantást hallottak. Nem úgy hangzott, mint a riadt ló jelzése, a kutyák is nyugodtan hevertek, a hang mégis megismétlődött. Mindannyian felé fordultak. A sötétből egy ló körvonalai bontakoztak ki, szinte világított, ahogy a közelükbe ért.

– Akboro – mondta egy csikós. – A kancádhoz jött. Kezdődnek a gondok.

– Nem a kancához jött – mosolygott hamiskásan Tegin –, inkább hozzád, Csábán.

A fiatal világosszürke csődör – egyelőre tisztes távolságból – Altinájt szaglászgatta. Ránézésre kétévesnél nem lehetett idősebb. Orrlyukait tágította, kapart a mellső lábával, aztán toppantott. Altináj nem fogadta kedvesen a közeledést: hátracsapott füllel sunyított, és fenyegető mozdulatot tett.

– Ezt hogy érted, atya?

A csikósok ravaszul mosolyogtak.

– Hát… neked kell betanítanod, vagyis betörnöd.

– Nekem? – bökött mellkasára a fiú. – Na ne…!

– Megijedsz egy kis csődörtől?

– Apa másképp tanítja be a lovakat, mint ti.

– Itt nem az számít, hogy ő mit szokott, itt a beavatás a lényeg, akkor leszel igazi csikós, ha betörsz egy csődört, csikós módra.

Közben a legények ostorukkal elhessegették Akborót, aki riadtan menekült vissza társai közé. A ménes magába olvasztotta, a szélső lovak sora bezárult mögötte.

– Kié ez a csődör? – kérdezte a fiú.

– Nem találod ki: az apádé. Külön figyelmet szentel neki. Hetente megnézi.

– Akboro, vagyis fehéresszürke… Ez rejtély. Vajon kinek szánja?

– Csak egyvalakinek szánhat egy világosszürkét…

– Az lehetetlen. Azt felejtsük el. Csak a Kündü testőrei használhatnak ilyen színű lovat. Ugye a jegytelen lábú sárgát a keszik, a keselylábú sárgát a kérek, a feketét a tarjánok, a fakót a nyékek, a párducfoltost a kürtök és dzsermatok, az almásderest a jenők és a pej színűt a madzsarok használják. Tarkákat néha visz a besenyőknek, börtét, vagyis farkasszürkét áldozati lónak tenyészt, de fehéresszürkével soha nem foglalkozik.

– Hát ez mégis itt van – vont vállat Tegin apó. – Nem értem, de nem az én dolgom, hogy ezeken törjem a fejem. Én csak a munkám végzem.

„Újabb titok Akkus mergen körül” – gondolta a fiú. A levegőbe csapott ostorával, hátrabillentette süvegét, és megtörölte homlokát, amelyen hirtelen verejtékcseppek gördültek végig.

Egész nap szótlanul tett-vett, még Altinájhoz sem beszélt.

Odakint a pusztában a ménes mellett a nap és a csillagok állása mutatta meg a pontos időt. Csak fel kellett pillantaniuk a csikósoknak, s már tudták is, mikor kell meghajtani a lovakat, vagy a folyóhoz terelni és megitatni őket. Ha az eget felhők takarták, nem látszottak a nomádok fényes égi segítői, így az állatok jelezték, hiszen a lelkük mélyén érezték, hogy mikor mit kell tenniük. Ha az emberek nem tudták, mikor van az itatási idő, ők türelmetlenül mocorogtak, egy falat füvet sem legeltek, s lassan elindultak a folyó felé. Először csak a határozottabbak, aztán a többiek is.

Csábánnak nagyon tetszett, ahogyan ezek a szinte teljesen vad lovak egymás közt viselkednek. Az emberekre emlékeztették őt. Volt közöttük kötekedő, alázatos, szerencsétlen, talpraesett, jellegtelen; ahogy figyelte napi ténykedésüket, látta, hogy kiemelkedik közülük egy vezérkanca és egy vezércsődör, akiknek semmi közük egymáshoz, mégis mindkettőnek megvan külön-külön a maga szerepe. Megfigyelte, hogy a csődör hatalma inkább látszólagos, látványos tettekben nyilvánul meg, az igazi döntéseket az öreg vezérkanca hozza. A csődör a ménes szélén legel, és visszakergeti a többi közé az elbóklászó ostobább egyedeket, de odabent a csapaton belül a rendre a kanca figyel. Néhány harapással rendre utasítja a társait folyton bántalmazó egy-két éves csikókat, és a folyóhoz induláskor is ő ad jelet a ménesnek. Ha ő nem indul el, a többiek inkább szomjaznak, de nem tesznek egy lépést sem. Hosszasan figyelte a másodfű csikókat, akik erővel telten folyton a játékon törték a fejüket: csipkelődtek, ágaskodtak, versenyre híva a többieket. Csábán csodálkozott, hogy soha nem fáradnak ki, szinte egész nap mocorognak, alig-alig legelnek.

A pusztai szél összeborzolta a lovak sörényét, elfújta a kínzó legyek ezreit, aztán szépen elült, csendes szellőként simogatta a csikósok arcát, hiszen azt is kell simogatni valakinek.

A ménest könnyen szétválasztották. A fejős kancákat a csikókkal és néhány jó csődörrel jobbra, a többieket balra. A bal oldaliakat rögtön megindították, hogy a két csoport eltávolodjon egymástól, s nehogy újra összekeveredjen. A nagy ménest elnyelte a puszta; lassan elült a por, amelyet patáikkal felvertek. A helyben maradtak makacsul vágtáztak, igyekeztek a többiek után szökni, de az ostoraikat pattogtató csikósok nem hagyták. Ez a játék jó ideig tartott, s mire az utolsó ló is megnyugodott, elindulhattak az aul felé.

Csábán az ünnep miatt maradt itt, néhány nap múlva a szilaj ménes után kellett mennie, hogy őt is elrejtse a pusztaság. Örült, hogy még maradhat, hátha sikerül valamit megtudni a titokzatos új csődörről.

A ménes szétválasztása gyerekjátéknak tűnt a csikók első megkötéséhez képest. A lovak gazdái, a falu férfiai, igyekeztek kifogni az esetlen testalkatú, mégis túlságosan fürgén mozgó néhány hónapos jószágokat. Az egész falu kacagott az eséseken, az emberek melléfogásain. Az ügyesebb csikók folyton megszöktek a kezükből, mielőtt kötőféket tettek volna a fejükre, és a megkötés csak ezután következett, ha sikerült.