Borítószöveg

Egy tavaszi délutánon fogott el a szégyen, hogy testem van.

Egy olasz vidéki kisvárosban Erica lassan felnő: átéli iskolatársai és nővére zaklatását, ismerkedik a testével, furcsábbnál furcsább fiúkkal randevúzik, sorskérdésekről beszélget a máglyák fényétől izzó Ferragosto-éjszakán, ahol a vágy kegyetlen rendezőként uralja a valóságot. A test rémisztő ereje elől a misztikus aszkézisbe menekül. Próbálja eltemetni magát az erdőben, böjtökkel tisztul, amelyek áttetszővé teszik a bőrét és ragyogóvá a tekintetét. Szentek képeit gyűjti, vértanúk történeteit fűzi össze, és egy olyan új vallás apostolának képzeli magát, amelyben a vágy nem létezik. Ám amikor a test egyre könyörtelenebbül követeli a magáét, már csak az önbüntetés marad.

A testtől azonban nincs menekvés – csak a halálban.

Pacini regénye profán zarándoklat a fájdalom, a gyönyör, a bűntudat, a tudatosság, a szégyen és a büszkeség állomásain keresztül. Páratlanul érett irodalmi debütálás, egyszerre közvetlen, zavarba ejtő és költői, egy hétköznapi élet története, amely a miénk is, ha van bátorságunk ezt beismerni.

Veronica Pacini (1987, Marche) antropológus és író. Bologna és Párizs egyetemein tanult társadalmi és kulturális antropológiát, majd kutatásai mellett novellákat és verseket publikált. Első regénye, A nő teste 2022-ben jelent meg a Fandango Kiadónál. Írásaiban a test, a vágy, a szégyen és az önismeret kérdéseit vizsgálja lírai hangon, nyers őszinteséggel.

Veronica Pacini

A NŐ TESTE

Fordította Nádor Zsófia

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Veronica Pacini: Il corpo della femmina

Fandango Libri s.r.l., Róma, 2022

Első kiadás

Copyright © 2022 Fandango Libri s.r.l.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Nádor Zsófia, 2025

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-633-094-1

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Kaposvári Franciska

A borító Pierre Mornet Woman in red top
című képének felhasználásával készült

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo
alla traduzione assegnato dal Ministero italiano degli
Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale

A könyv az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési
Minisztérium fordítástámogatása segítségével jelent meg

1

Egy tavaszi délutánon fogott el a szégyen, hogy testem van. Beszüremlett egy napsugárba, áthatolt a pólón, és végül eltalálta a mellkas közepét, örökre odaforrva a bőr felszínéhez.

Épp a korlát fölött érkezett ez az utolsó fénynyaláb, a szomszédos ház mögül, még öt perc, és eltűnik, s az árnyék végérvényesen végignyújtózhat a teraszon található összes tárgyon.

Ha onnan fentről kihajolt az ember, láthatta, ahogy lent az épület alapzata kettéhasítja a főutcát, és a durva aszfaltköteget két macskakőnyelvre osztja. Ezek egy darabig az épület mellett kúsztak, majd eltávolodtak, felkapaszkodtak két emelkedőn, mindegyik a saját célja felé. Balra a közpark: a kerékpároktól szabdalt sugárutak; a tengerparti fenyők árnyéka, amint dagadt és fogyott a fűnyesedéken; a gyerekek által vájt odúk a fiatal tölgyek alacsony és sima törzsén, és a galamboké a magasabb, feketébb és ráncosabb társaikén, ahonnan szakadatlanul érkezett a szerelmes turbékolás. Jobbra, a meredekebb emelkedőn a domb legmagasabb pontját a katedrális hosszabbította meg: az oszlopoktól cizellált üresség, a kövekhez szögelt fapadok, a félhomály, ahol mindenfélén rágódhat az ember. A dolgok pusztán légnemű létezésén. És a két világ közti határterületen ott állt az óvoda.

Az óvodának, a kevéssé nagyvonalú történelmi városközpontba szorulván, nem volt kertje, sem udvara, de szerencsére a harmadik emeletet foglalta el, ahol a belső tér rovására kialakítottak egy hatalmas teraszt. Így hát itt állították fel a járókát, egy aprócska vascsúszdát, a különböző hintákat, a nagy edényeket, amikbe novemberben tulipánhagymát, márciusban pedig kankalint lehetett ültetni. És még mindig maradt hely, főként a jobb oldalon, ahol a fiúk nagy része ebéd után összegyűlt focizni.

Az egyiküknek patkányképe volt, vékony szálú, nem fénytől, hanem portól szőke haja a fejére tapadt. A bőre olyan világos és vékony volt, hogy úgy tűnt, mindjárt felhasad, legalábbis ott, ahol kitüremkedő csontok feszítették, és végeérhetetlen, a bőrénél éppen csak vastagabb ajka a gyermekkorral ellentétes törékenységről árulkodott, amely átszivárgott a test többi részébe, és élekre-sarkokra szabdalta azt. Luca. A vőlegényem.

Azt, hogy a menyasszonya vagyok, ő döntötte el. Én valaki mástól tudtam meg, és azonnal elfogadtam, anélkül hogy gyanút fogtam volna: a kijelentés helyébe kérdésnek kellene lépnie, az engedelmesség helyébe pedig a válaszadás legalább két irányba nyitott lehetőségének. A jegyben járás akkoriban praktikus szempontból nem jelentett sokat: csupán valami összetartozás-félét, a birtoklás halvány képzetével társítva. Nem voltak megteendő gesztusok, ami jó volt, mert azon kívül, hogy egy patkányra hasonlított, Lucát durvának és ellenszenvesnek is tartottam. Undortól fuldokolva elfogadtam új helyzetemet. Fennsőbbrendűnek éreztem tőle magam. A soványka szerelmi nevelés, amiben részesültem, csupán rajzfilmekre szorítkozott, ahol a nők sosem tettek semmit, csak epekedtek, és türelmesen vártak valakire. Gyakran sírtak, és mindig rejlett ezekben a szerelmekben valami fájdalom.

Azon a tavaszi délutánon a teraszon voltunk. A patkány a többi gyerekkel focizott, a fekete alakok lemezekre szabdalták az immáron szinte tökéletesen vízszintes fény egyhangúságát. A jegyesség által rám rótt újfajta hozzáállás arra késztetett, hogy letelepedjek egy kis zsámolyra a pálya szélén. A várakozás, az epekedés. A terasz másik oldaláról a barátaim hívtak, hogy menjek hercegnőset játszani. Visszautasítottam: most, hogy menyasszony lettem, éreztem, el kell hagynom ezeket a fantazmagóriákat, hogy egy ismeretlen valóság felfedezésének szentelhessem magam. Unalmas volt a focizó gyerekcsapatot bámulni, zavart a zaj, de éreztem, hogy minél nagyobb a kellemetlenség, annál hatalmasabb a szerelmi áldozat.

A patkány belerúgott a labdába, amit a kapuk hiányának ellenére mindenki gólként ismert el. Nyolcasokat leírva rohanni kezdett a pályán, kitárt karral, azt kiabálva: Baggioooo, Baggioooo, Baggioooooo! Néhány kör után ahelyett, hogy a franciaablak felé tartva befejezte volna a nyolcast, irányt váltott. Felém tartott, mohó szája eltorzult a kiabálástól. Hátulról érte a nap, elmosva a körvonalait. Nagy erőfeszítéssel lefékezett előttem, lehajolt, és fél karjával, hosszú, csontos karjával a pólóm alá nyúlt. Éreztem, ahogy patkánymancsa a bőrömet kutatja, fonnyadt ujjai megtalálják a szívemet, majd ott bent mozognak, a megfeszülő szövet miatt újra és újra a bőrömhöz ütődnek, egyszer, kétszer, tízszer, hússzor. Egy pillanat, csupán egy pillanat, amely millió érintésből áll. A könyök egy természetellenes mozdulatával a kar visszahúzódott. Csupa mosoly arcát elnyelte a napfény.

Éreztem, ahogy a testem vibrál, mint kondulás után a harang: repedt hangja volt, de úgy tűnt, csak én hallom, pedig láttam is, ahogy nagy körökben gyűrűzik körülöttem. Kiderült, milyen gyönge védelmet ad a kék pamutpóló; fájt lélegezni. Mégis, a csatornák, amelyek ismét beszívták a levegőt, léteztek, ahogy a tüdő üregei és az őket védő csontkerítés is, és a bőr továbbra is teljes és ártatlan rózsaszínjébe zárt mindent. Minden a helyén volt.

Abbahagytam a meccsnézést, és ismét hercegnőset kezdtem játszani a terasz bal oldalán, két apró, tárolóhelyiségként szolgáló falazott építmény és egy lépcsőfeljárat között, amely egy sor kanyar után a fölöttünk lévő emelet kis teraszán végződött; mindkettő tiltott terület volt. Minket nem a tilalom megszegése izgatott, bár gyakran kerestük a határokat; viszont nagyon vonzott a falak és magaslatok e hálózata, amely kielégítette a folyosók, titkos szobák és fenséges kapuk iránti igényünket, és ahol főúrinak vélt önteltséggel tapodtunk. Egyik nap egy ijedt herceg azt parancsolta, hogy meneküljek, rejtőzzek el a mosdóban. A mosdóban?, kérdeztem, milyen mosdóban? Bosszankodva rám nézett: A palotáéban, hát hol? Szerinted hol pisil a király meg a királyné? Miközben elfutott, hogy megküzdjön az ellenséggel, én elindultam az általa mutatott irányba, majd a térdemet átfogva a földre kuporodtam. Nem gondoltam, hogy a király, a királynő, a hercegek és a hercegnők pisilnek. Még kevésbé, hogy kakilnak. Megpróbáltam elképzelni egy hercegnőt bő ruhájában, ahogy szoknyáit nagy nehezen összefogja, fehér harisnyája erőtlenül tekereg a bokája körül, és az aranycipellőjére omlik, pucér feneke a vécécsészét keresi, végtelen hosszú haja a kis kaki- és pisipocsolyába lóg. A herceg apró ujjával nem csupán egy hámló faldarabra mutatott, de elmém egy ismeretlen zugába is, ahol a pisilés illetlenségszámba ment. Trágárság volt, de természetes, szükséges, elkerülhetetlen még az urak számára is, akiket tökéletes lényekként képzeltem el, és akik most, beszennyezve a meztelenségtől és a testi szükségletektől, tisztátalanná váltak. Talán ezért volt, hogy amikor a patkány elkezdte csapkodni a vécéajtókat, az igazi vécék ajtóit, hogy meglepjen minket, lányokat pisilés közben, felhagytam az ivással. Néhány napig sikerült is megúsznom a pisilést, ám egyszer, amikor uzsonnára gyümölcslét kaptunk darabolt gyümölcs helyett, megadtam magam az apró csészén ülve, a vőlegényem pedig kinyitotta az ajtót, és felkínált a barátainak. Ott kuporogtam félmeztelenül, amíg el nem mentek.

Elkezdtünk kettesével-hármasával járni vécére: az egyik pisilt, a többi tartotta az ajtót. Akkor a fiúk kívülről húzták az ajtót, a lányok belülről, mindenki egyre kevésbé gyerekes sértéseket kiabált, mígnem az egyik reggel egy kilincs kiszakadt, az óvónők mérgesek lettek, és a nemek közti harmónia 68-as vágyától fűtve leszerelték az ajtókat: hát úgyis csak gyerekek. Engedelmes teremtés voltam, nem ellenkeztem, megkímélve magam a korholástól, amit néhány lázadó társam kapott a tanároktól, akik semmit sem értettek, csupán annyit sejtettek, hogy zavarunk a felnőttek területére történt – mennyire bűnös? mennyire megengedhetetlen? – behatolás következménye. Visszaűztek bennünket a gyermekkor szeplőtelen vidékeire, ahol mindenkinek együtt kellett maradnia, pucéran, boldogan. Megtanultam mindenki előtt lehúzni a bugyimat, és pisilni. Elkezdődtek a rémálmok. Mindig ott volt a patkánygyerek tágra nyílt szemével és hosszú karjával, hatalmas szájával, gonosz nevetésével.

A szégyen az óvodán kívül is magával sodort. Először az anyámmal voltam a pincében. Ő a mosógépből szedte ki a ruhákat, én a csipeszekből építettem házat. Hirtelen elfogott az érzés, hogy ott vagyok, a testemben, és összerezzentem. Tényleg hozzám tartozik ez az összes hús? Tényleg ennyire kitartóan és erőszakosan tapad rám? Kiszöktem a pincéből, kettesével véve a lépcsőfokokat visszarohantam a szobámba, és az ágyra vetettem magam, a sötétet kerestem a takaró alatt, azt kértem tőle, töröljön el, törölje el a testet, hogy elmúljon a szégyen, de úgy tűnt, a húsom túlterjed a bőrön, kiárad, egyre terjedelmesebb lesz. A takaró alatti sötétség finoman megtört, a félhomályban láttam a rövidnadrág szegélyénél előbukkanó lábat: két döglött állat, csirkecomb, a dagadt résszel a tetején, amit egy csontpálca tart.

Elkezdtem a test mikroszkopikus részleteire irányítani a figyelmem – a sokszögek elrendeződésére, amelyek az ujjperceken szabdalják a bőrt; a köldök belső szövetére; a boka körül kanyargó erekre –, és a mozgásukra, amit a végtelenségig ismételgettem, lassított felvételen; a térd, amely minden lépésnél hajlik; a kar, amely kinyitja a szekrényajtót; az ujjak szorítása egy kilincs körül. A lassúsággal a folyamatot kutattam, az ismétléssel megsemmisítettem a jelentést. A rádió előtt a földön kuporogva néztem, ahogy mozog a kezem, ahogy elfordítja a bekapcsológombot. Megpróbáltam pontosan elkapni a pillanatot, amikor az elmémben megszületik a szándék, majd amikor az elme parancsa megérkezik a testbe, és megmozdítja azt. Órákon át kényszerítettem magam, de válaszok helyett csupán az elidegenedés érzéséhez jutottam: aprócska kezem óriásivá és távolivá vált.

A többi ember testének vagy talán csak a többi nő testének megváltozott az állaga. Az anyámé dolog lett: el volt választva tőle, vidám és aggodalmas természetétől, a köztünk lévő szeretettől. Mikor meztelenül láttam, úgy tűnt, hogy a létezése egy testén kívüli, láthatatlan pontba összpontosul. Magas volt, nagyon hosszú, egyenes lábbal, széles vállal; erőteljes volt. Odakínálta a mellét egy játékhoz, amit mindig is szerettem: megnyomni a mellbimbót, mint egy csengőt. Bár nem sokkal ezelőtt még jól szórakoztam rajta, ez a játék most iszonyatosnak tűnt, ahogy anyám nemi szerve is, hatalmasnak, sötétnek, felpuffadtnak. Megnéztem, majd elrohantam megnézni a sajátomat a nagy tükör előtt: a lábam között két sima, még apró redő, egy kis száj, amit el tudtam tüntetni, ha egy picit befordítottam a combomat. Meg a két rózsaszín, lángra gyúlt szem a mellkasomra tapasztva, amely kérdőn bámult rám. Két szem és egy száj. Egy kiéhezett arc.

A testek mindenhol ott voltak. A postán kapott bolti katalógusok és a fehérnemű- és fürdőruha-óriásplakátok modelljei, a tévés showgirlök. Testek, nőké, lányoké, nőstényeké, mindenhol csak testek, egész nap, egyik a másik után, és a bámulás kötelessége. És ezeknek a testeknek a csúcsán a mosolyok. Ezek szórakoztató tényként tálalták ezeknek a nőknek a pucérságát, de bennem olyan szakadékokat tártak fel, amelyekben először az üresség rémített meg, majd az azt kitöltő idegen érzelmek vadsága.

Egyik este, miközben apámmal tévéztünk – férfiak zakóban, nyakkendőben és szögletes szemüvegben; szoknyás-melltartós nők; a sötétséget egy kezdetleges képernyő fénye hasítja ketté –, azt kérdeztem tőle: miért kell pisilnem, amikor ezekre a bácsikra nézek? Nem értette a kérdést, vagy talán csak úgy tett. Csak sok évvel később tudtam nevet adni az izgalomnak: akkor meg kellett elégednem ezzel a zűrzavarral, amiben szégyen, bűn és gyönyör egyazon dolog volt, és azzal, hogy mindig a takaró alá bújjak, amikor elfogott. Csak ott bent éreztem magam biztonságban, elrejtve minden tekintet elől. Csak így, elbújva nyugodtam meg. Legalábbis addig a napig, amikor ott, elsáncolva az ágyneműben, eszembe jutott, hogy valaki a takaró alatt is megláthat. Isten volt az, akiről azt mesélték, hogy varázsszeme van, amivel mindent lát. Előle nem bújhatok el. És ezzel a határtalan hatalommal szemben az én szégyenem is határtalanná vált.

2

Fejecskémet az ablaküvegnek támasztva, egy sámlin állva kémleltem kifelé: a környéken építkeztek, felforgatták a tájat, de nem azért, hogy a föld levegőt kapjon, és előkészítsék az újbóli termésre, hanem hogy sterilizálják, fokozatosan felégessék a betonnal. A külváros virágzott, húzta magával az út; új volt, és máris darabokban hevert: először a mi házunk parkolójában kezdett haldokolni, majd telhetetlenül előrenyomult, centiméterről centiméterre, felfalva a céklamezőket, vasligeteket vetve, amikből pillérek lettek, aztán falak, aztán bérházak, ugyanolyanok, mint az enyém. Gyors és zajos metamorfózis volt ez: a csigák nyikorgása, a betonkeverők kérődzése, a daruk sziszegő panasza áthatolt az ablakon, és elnyelt engem, lehetetlenné téve, hogy meghalljam a lépteket, ha valaki hátulról érkezne, hogy megragadja a hajamat, és lerántson a sámliról. A földön végeztem volna; fejem a kezek szorításában, szemem még az ablakra szegezve, amint a függönyök fojtott, tekergő hévvel visszafoglalják helyüket, megbosszulva az időt, amíg félrehúztam őket, távol természetes esésüktől; végül megállapodnának, és látnám, ahogy visszatérnek kötelességük teljesítéséhez: hogy tompítsák a napsugarakat ládából előhalászott, vastag pamutjukkal, hogy kioltsák az öröm szikráját, amely holtan végzi a sötét fapadlón.

A nővéremet Noeminek hívják. Nem haragszom rá, már nem. Megbocsátottam neki, kihúztam a bűnösök lajstromából. Annak visszhangja, ami velünk történt, még mindig meghatározza az életünket. Őt: a hóhér kegyetlensége. Engem: az áldozat bűne. Mindkettőből nehéz felépülni, és a gyógyulás, ha bekövetkezik, olyan szabadulás, amelynek kevés köze van az örömhöz. Csupán fellélegzés, mentesülés a bűnök alól.

A szobánk a második emeleten volt, az ajtónak nem volt kulcsa: nem lehetett kiugrani az ablakon, sem kizárni a gonoszt. Valamilyen pedagógiai újítás farvizén, vagy hogy megóvják az épp csak bimbózó párkapcsolati intimitást, a hálószobákat a lakás két ellentétes oldalán alakították ki, úgyhogy a szülők és a miénk között öt fal és három szoba volt, végtelen sor üresség és teliség, amely bármilyen segélykérés rezgéseit elnyelte volna.

Két ágy, két polc, két éjjeliszekrény, két ruhás komód, két játéktároló szekrény: semmi sem kelthetett gyanút a családi szeretet eloszlását illetően. A megtöbbszörözött szeretet megtöbbszörözte a bútorokat, s a másodpéldányokat az egyenlőség bástyájává tette. Talán pont ennek a tökéletességnek a ragyogása vakította el azt, akinek őrködnie kellett volna, ellehetetlenítve, hogy lássa, mi történik közvetlenül a fényes felszín alatt.

Nem szerettem babázni, főleg nem barbie-zni: szúrós hajuk és őrült tekintetük volt. Részletektől megfosztott testük összezavart. És kemények is voltak. Amikor először játszottunk velük, széttépett karácsonyi lapok és kioldott szalagok tragédiája közepette, a nővérem így szólt:

– Nézd, az enyém tud bukfencezni!

– Ó! Az enyém meg, nézd, tud spárgázni…

De az enyém mégsem tudott spárgázni, hogy miért nem, azt nem volt időm megérteni: a nővérem kitépte a babát a kezemből, és fejbe vágott vele. Egyszer, kétszer, háromszor, négyszer. Később felfedeztem, hogy ennek az ártalmatlannak tűnő, rózsaszín műanyagnak a hatása attól függ, hogy a test melyik részét találják el vele: a fej ellenállóbb, a kezen és az arcon tényleg fáj.

Egy szóval több a kelleténél egy baba szájából, egy győzelem vagy vereség a bújócskában, egy véletlen ütközés, apróságok, néha semmi. A düh úgy borította el az arcát, mint a láva. Kinyújtotta a karját, a levegőt csapkodta, megtalált, elkapott. Általában a hajamnál fogva rángatta fel-alá a fejem, karja teljes hosszának körívén. Esőként hullottak a csatok. Akár percekig is eltarthatott, és kikészített. Ha viszont a keze a bőrömet találta meg, addig szorította, amíg el nem feketült. Végül, ahogy megérintettem magam, mindig attól féltem, hogy lenyúzott, véráztatta bőrt találok; leszaggatott bőrt.

A fájdalom feltüzelt. Olyan erős volt, hogy kiáradt a fizikai pontból, ahol megszületett, hullámokban szétterjedt az egész testen, mígnem elérte és összekuszálta a gondolatokat. Akkor éreztem, hogy az elmém feladja, elhagyja magát; ebben a sodrásban a sötétség megduzzadt, és elsüllyedt emlékek bukkantak fel. Majd elengedte a zsákmányt: a hullám lassan visszahúzódott a test széléről, és újra az eredeti pontba sűrűsödött, majd eltűnt. Visszavettem az irányítást az elmém, a lélegzésem fölött. Felmértem a károkat. Néztem, ahogy felbukkannak a jelek a bőrön. Ha voltak, összeszedtem a hajcsomókat a padlóról, és a vécébe dobtam őket. Lehúztam; játszottunk tovább.

Az irántam érzett ellenszenve nem védett meg tőle, inkább mint valami gravitációs erő, arra kényszerített, hogy egyfolytában körülötte keringjek, e kiszámíthatatlan, szinte mindig közönyös égitest körül, míg el nem jött a hirtelen összeomlás: ütések a fejre, rúgások a lábra és a hátra, lökdösés, gáncsolás. Ha közel voltam a falhoz, nekitaszított, és teljes súlyával odapréselt: éreztem, ahogy összeomlik a tüdő, ropog a csont. Éberen figyeltem a mozdulatait, és amikor érzékeltem, hogy a tömege közeledik – a gumi cipőtalp nyikorgását, a húsa köré kényszerített ruha recsegését, létfontosságú szervei bugyogását –, felpattantam, mint egy epilepsziás, felkészülve, ha nem is a védekezésre, az lehetetlen lett volna, de egy védekezésre tett halvány kísérletre. Amikor így látott, ijedt macskaként, ha nem voltak háborús szándékai, nevetett, boldogan, hogy rettegésem fürgeségén lemérhető, milyen óriási a hatalma. Négy évvel idősebb volt nálam. Nem csupán a korkülönbség, de a testfelépítése is hatalmassá tette, félelmetessé: széles csontok, szögletes arc, némi túlsúly. A tér meggyalázva szenvedett a jelenlététől. Én próbáltam még kisebbé tenni az amúgy is aprócska testet, a láthatatlanságot gyakoroltam, hogy észrevétlenül átvészelhessem az órákat.

Egy este, kihasználva egy bébiszitternek odarendelt unokatestvér lustaságát, a szokásosnál tovább fennmaradtunk a tévé előtt. A csatornákat váltogatva a nővérem talált egy filmet, amiben egy szőke kislány meggyilkolta az öccsét: a padlóba verte a fejét, miután legurította a lépcsőn. Lehunytam a szemem, addig szorítottam, amíg fájni kezdett a szemhéjam, de ő felhangosította a tévét, hogy a halál hangja alakot öltsön a fejemben. Nézd csak, mit fogok veled csinálni! Felfedtem a bal szemem sarkát, ám ennyi is épp elég volt, hogy zúzódásokkal és vérrel töltse meg a jövőmet.

Míg a többi gyerek számára a halál csak gyanú volt, amelyet megcáfolt a gyermekkor mindenhatósága, bennem bizonyossággá vált: biztos voltam benne, hogy a nővérem meg fog gyilkolni. Egyfolytában emlékeztetett rá: Ma éjjel ne aludj, mert jövök, és megöllek. Megfojtalak. Felakasztalak. Leszúrlak. Nehezen aludtam el, egy órán át vagy még tovább képregényeket, könyveket olvastam a takaró alatt a zseblámpa fényénél, éberen vigyázva. Mikor végül meghallottam a horkolását, elengedtem magam. Ébredéskor hálás voltam, hogy életben találom magam, néztem a csipás szemét, a rosszkedvet, amely vele együtt ébredt, és sosem hagyta el. Nem volt kedve reggel beszélgetni, de az arca elárulta, hogy aznap éjjel pusztán szerencsém volt.

A fürdőszobai tükör széles volt, vízzöld csempe keretezte, amin egy kis világoskék tajték hullámzott föl-alá. Miután megfésülködtem vagy fogat mostam, figyeltem a tajtékot, hogy elkapjam a ritmusát, feltárjam az összefüggést a szélesebb és a keskenyebb hullámok ritmusa között. Ő is megérkezett, éreztem, ahogy a jelenléte körülölel, ekkor abbahagytam az adatok elemzését, és a saját képemet kerestem a tükörben, döbbenten, hogy tényleg ott vagyok, hús-vér valómban. Magamból csak a koromfekete frufrut, a nagy szemet, az orrom hegyén a pici púpot láttam. Ezután következett a nővérem keze, a széles ujjak, amelyek szilárdan ráfonódtak az orromra és a számra. Belőle csak a sárga fejét, majd a sötét karját láttam, ahogy az arcomra kényszeríti az akaratát. A pillantásunk találkozott a tükörben: az én szemem azt mondta, nem csináltam semmi rosszat, az övé, hogy nincs is szükség bűnösre. Akkor elkezdtem számolni, a számokra bízva, szükségszerű és rendíthetetlen haladásukra a végtelen felé, hogy újrarendezzék a szívverést, hogy a vég felé kísérjenek, és ezt az üdvözítő aritmetikát a meditáció egy primitív és spontán formájával szőttem be: egy, kettő, három – én nem vagyok itt, máshol vagyok –, négy, öt, hat – a tengerben úszom –, hét, nyolc, kilenc – ez csak egy mélyebb merülés –, tíz, tizenegy, tizenkettő – itt vannak a halak, a tengeri csillagok –, tizenhárom, tizennégy, tizenöt – látom az eget a víz felszínén túl –, tizenhat, tizenhét, tizennyolc – a lázadás nem segít –, tizenkilenc, húsz, huszonegy – mindjárt vége –, huszonkettő, huszonhárom, huszonnégy – most felbukkanok, és levegőt veszek –, huszonöt, huszonhat, huszonhét – legutóbb harmincig kibírtam –, huszonnyolc, huszonkilenc, harminc – vajon kibírom negyvenig? Harmincegy, harminckettő, harminchárom. Harmincnégy, harmincöt, harminchat. Harminchét, harmincnyolc, harminckilenc.

Egyre lassabban számoltam, megnyújtva a másodperceket abban a reményben, hogy ha visszatartom őket, megrövidül az idő. Egy nap, közel ötven ilyen végtelen másodperc után megpróbáltam kiszabadulni a szorításából, az enyémet préselő test nyomása alól, már nem bírtam, muszáj volt levegőt vennem, úgyhogy megnyaltam a kezét, köptem és nyáladzottam, mígnem végül elengedett, én pedig behabzsoltam a levegőt. Kiabált, undorodva ellökött, beletörölte a kezét a hátamba, és kiment a fürdőszobából, otthagyva engem a mosdó fölé görnyedve. Megtaláltam a módját, hogy ne fojtogasson többé. Olyan egyszerű volt, miért nem jutott előbb az eszembe? De az igénye, hogy megfosszon engem a levegőtől, éppannyira erős volt, mint az enyém, hogy ne maradjak levegő nélkül, és hamarosan megtalálta a megoldást: mikor a kanapén vagy az ágyon hevertem egy könyvbe merülve vagy zenét hallgatva, odajött, úgy tett, mint aki a saját dolgával törődik, közönyt színlelt, majd felkapott egy párnát, és az arcomba nyomta. Hirtelen minden kihunyt bennem, puha és végérvényes sötétségbe merült. Nem próbáltam meg a karjánál fogva eltolni, a bőrét karmolni, megcsípni és kiszabadulni, semmit sem tehettem a súlya ellen, ami olyan sziklaszilárd volt, mint a szándékai. Tartalékolnom kellett az energiámat. Mozdulatlanná dermedtem, kővé, belesüppedtem a kanapé huzatába, az engem körülölelő puhaságra koncentráltam, milyen megható. Megtanultam lelassítani a szívverésemet, titkos levegőtartalékokat tárolni. Bizonyos alkalmak után, amelyek végeérhetetlennek tűntek, egy kis időbe telt, mire újra fel tudtam kelni; megfájdult a fejem. Aztán elmúlt.

Kétszer vagy talán háromszor felhívtam egy gyereksegélyvonalat: láttam a tévében a reklámját, megjegyeztem a számot, de miután az ügyeletes beleszólt, összetapadt a szám, és letettem a telefont. A szüleimnek nem mondtam semmit. Valamit észrevettek, de nem mindent, sőt keveset. Ilyenkor dühbe gurultak, leszidták a nővéremet, ő a lábát bámulta, én pedig felkészültem rá, hogy megfizetek ezért a védelemért, hogy a következő kelepcénél még hevesebb gyűlölet zúdul majd rám, amit friss adag méreg erősít. Ha a telefonvonal másik végén lévő felnőttek hangja haszontalan volt, a szülőké, akik inkább elszántan táplálták a gyűlöletet, semmint hogy megszüntették volna, többet ártott, mint használt.

A tizedik születésnapján ‒ én nemrég töltöttem be a hatot ‒, miután sikerült összevesznie az összes kis barátnőjével, akit rávett, hogy eljöjjön a zsúrra, és engem hibáztatott az egész katasztrófáért, az apám félrevont, és azt suttogta a fülembe: Noeminek minden pozitív energiánkra szüksége van. Képzeld azt, hogy mindig boldog, és fényben fürdik. Ez az üzenet olyan rejtélyes és ünnepélyes volt, mint egy imádság, és egy imádsághoz hasonlóan ismételgetni kezdtem magamban anélkül, hogy megpróbáltam volna megérteni, megelégedve a gyanúval, hogy a nővérem életét nagyobb gond keseríti, mint amekkorát ő jelent nekem. Beárulni a kegyetlenkedéséért csak növelte volna a szenvedését, és megfosztott volna engem a megkönnyebbüléstől, hogy helyesen cselekedtem: védelmeztem őt.

A fájdalom tűrése lett a fegyelmezettségem magja. A halálfélelem egymás mellett élt bennem a többi gyerekkori dologgal: a gondtalansággal, a játékkal, a barátságokkal, a sporttal, az iskolával. Természetesnek tartottam, ahogy az erőszakot és a gyűlöletet is. A létezés átkának. Végül Noemi tisztázott mindent, mindenre magyarázatot adott egy délutánon. Kő-papír-ollót játszottunk, az ő ollója éppen szétvágta az én papíromat, de ahelyett, hogy mímelte volna, valóban megtette, erővel húzta két ujjamat felfelé, kettőt lefelé, mintha szét akarná szakítani a húsomat. Sikerült kiszabadulnom. Nevetve nézte, ahogy a kezemet masszírozom.

– Miért csinálod? Miért bántasz folyton?

– Mert megérdemled.

– De hát nem csináltam semmit!

– Létezel. Azt csinálod, hogy létezel.

Mit felelhettem volna? Léteztem. Igaza volt.

Az új házban nem egy szobánk volt, hanem kettő, különböző bútorokkal berendezve: az egyenlőség korszaka véget ért, talán mert a szüleink úgy vélték, eléggé megalapozták a szeretetet ahhoz, hogy megszilárduljon, megkérdőjelezhetetlenné váljon; vagy talán az szabadított meg minket a veszekedésektől, hogy a nővérem immáron nagylány lett. Én még mindig a gyermekség meleg odújában gömbölyödtem össze, remélve, hogy többé sosem kell semmilyen birtokon osztoznom vele. Viszont időnként felbosszantotta ez az új kor, talán mert nehéz vagy ismeretlen volt; ilyenkor átjött hozzám, hogy elhajítsa az éveit, visszacsusszanjon az időben, és belélegezze a gyerekjátékok immáron elnyűtt levegőjét. Ott, az új ház nappalijában történt. Ez volt az utolsó alkalom, hogy eszeveszett halálfélelem kerített hatalmába.

Késő délután volt. Kiborítottam a barbie-s táskát a szőnyegre, hogy megismételjük a fikció rítusát. Már a babáknak is elegük volt a játékból: erről árulkodtak az elkopott kéz- és lábfejek, az összetapadt, lemetélt hajak, a fél pár cipők, a feslett ruhák. Csak kifestett arcuk tettette a szokásos gondtalanságot. Ezekből az arcokból merítettünk ihletet saját arckifejezéseinkhez, utasítottuk a babákat, hogy csupa olyasmit csináljanak, amire mi képtelenek voltunk: játsszanak, osztozzanak a ruhákon, zsúrt szervezzenek. Jól meglegyenek egymással. A babák teáztak, és úgy tűnt, minden rendben van. Valami mégis félrement, de micsoda? Olyan fegyvereim voltak, amelyekről nem is tudtam; elsültek, és én nem uraltam őket, szétszaggatták a lelkét, heves fájdalommal égették valamilyen ismeretlen ponton. Csak a hirtelen lángra gyúló arcát láthattam, a szeme megváltozott, szörnyszem lett, egy fúria szeme. Hogy volt ez lehetséges? Nem akartam szenvedést okozni neki. A testvérem volt. Próbáltam nem zavarni. Mégis, egyszer csak ott volt, hatalmasan, izzón, tombolva. Kiabált valamit, nem értettem, micsoda?

– Nem igaz, én nem csináltam semmit!

Meglepett ez a hang, az én torkomból tört elő, szinte sebzetten, nem ismertem. Majd egy kéz – az enyém? – felemelkedett, hogy elhajítson egy babát. Egy rózsaszín műanyag babát, csillogó ruhában, parókában, egy babát, amiről pontosan tudtam, milyen tömör és kemény. Hozzávágtam, beleállt az egyik szemébe. Ő felkiáltott, eltakarta az arcát. A kezével tartotta a szemét, mintha kieshetne. Kivájtam a fél szemét?

– Nem akartam, esküszöm, nem akartam!

Elvette a kezét az arca elől, tálkát formázva belőle. Belenézett. Nem, a szem nem csücsült a tenyerében, ott maradt gömbölyűen a bőr karéjában. Megkönnyebbültem: ha a szem a helyén van, talán folytathatjuk a játékot. Rám bámult, az egyik szeme fehér, a másik vörös. Nem mozdult, mint aki megbénult, de nem a fájdalomtól: a meglepetés dermesztette meg. Korábban sosem szegültem ellen. Mit tegyen most? És mit mondjak én? Hirtelen valami új dolog jött a világra, a röppálya, amely összekötötte az én kezemet az ő szemével, íme, itt volt a levegőben, obszcénül hivalkodón, kitörölhetetlenül, létezett, és megváltoztatta a forgatókönyvet, elbizonytalanította a következő lépéseket, kétségessé tette a testünk, a szőnyeg, a dívány, a babák, az új ház és környéke, az egész világ természetének létezését. Bámultuk egymást, fürkésztük egymás bizonytalanságát, döbbenten, hogy megszokott és soványka lehetőségeink közé váratlanul betört a végtelen. Majd az ő döbbenete bősz haragba, az enyém pedig rettegésbe fordult. Megragadta a fejemet, a fájdalom minden szál hajamban felrobbant, éreztem, ahogy elindul attól a ponttól, ahol érintkezik a bőrömmel, és végigvágtat a testemen, minden zugát eléri. Éreztem, ahogy kiszakadnak a hajcsomók, bőrdarabokat rántva magukkal, csontok törnek, leszakad a koponyatetőm, és a mezítelen agydarabok előbukkannak, kiszakadnak, lezuhannak. Mennyi idejébe telik mindez? Nagyon fáj majd? Képes leszek kibírni? Mennyi ideig? A fájdalom kizubogott a fejből, beborította a testet, átáztatta a ruhámat.

Valahogy sikerült kiszabadulnom a szorításból – a bőr feladta, a hajcsomók a kezében maradtak, mindenhol vér lesz –, sebesen felpattantam, a testem szél, az övé láva, tomboló őrület volt, én, a szaladó szél, megtaláltam a szobám ajtaját, egy kulcs volt benne, az én kulcsom, hálát rebegtem a zárakért, hálát rebegtem az új házakért, hálát rebegtem a kulcsokért – mindjárt ideér, nem fog sikerülni, elkap –, de bezártam az ajtót, még épp idejében, becsaptam az orra előtt, ő nekirontott tizennégy éve minden dühével, rugdosni és ütni kezdte – kidönti, darabokra szaggatja az ajtót, bejön, és megöl –, térdre vetettem magam a padlón, imára tárt karral – Istenem, add, hogy ne öljön meg, Mi Atyánk, add, hogy ne öljön meg, add, hogy megérkezzenek a szüleink, add, hogy most, Istenem, add, hogy megérkezzenek, mielőtt az ajtó feladja.