részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Leila Mottley: Nightcrawling
Alfred A. Knopp, New York, 2022

Copyright © Leila Mottley, 2022

Hungarian translation © 2023 Csonka Ágnes
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Féder Márta
Borítókép © Daniel Tadevosyan / Getty Images, © Unsplash

ISBN 978 963 604 239 4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa
A szöveget gondozta Varga Anita
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Oaklandért és lányaiért

Az úszómedence kutyaszarral van tele, és Dee nevetése hajnalban minket gúnyol. Egész héten mondogattam neki, hogy olyan, mint egy narkós, mondjuk, az is, aki folyton ugyanazon a viccen röhög, de úgy, mintha közben új lenne a poén. Deet láthatóan nem zavarja, hogy otthagyta a pasija, még az se érdekelte, amikor a pasas megjelent a medence mellett, miután a múlt kedden minden kukát végigjárt a környéken, és összeszedte a műanyag zacskókba csomagolt kutyaürüléket. Hallottuk a csobbanásokat hajnali háromkor, meg az ordibálást a hűtlen Deeről. De leginkább Dee vihogását hallottuk, ami eszünkbe juttatta, milyen nehéz aludni olyankor, amikor a saját lépteidet nem tudod megkülönböztetni a szomszédodétól.

Senki se tette be a lábát a medencébe, amióta én itt lakom, talán mert Vernon, a főbérlő még egyszer se takarította ki, de főleg azért, mert soha senki nem tanította meg nekünk, hogyan kell élvezni a vizet, hogyan kell úszni anélkül, hogy levegő után kapkodnánk, hogyan kell szeretni összekócolódott, fénytelen és klóros hajunkat. De a vízbe fulladás gondolata engem önmagában nem zavar, hisz amúgy is vízből vagyunk. Olyan, mintha az ember teste túlcsordulna. Szerintem én inkább halnék meg így, mint kábultan, egy koszos lakás padlóján, miközben a szívem túlpörög, aztán megáll.

Ez a reggel más. Ahogy Dee nevetése éles hangú sikításként kavarog felfelé, mielőtt ordítássá mélyül. Amikor kinyitom az ajtót, ott áll a korlátnál, mint mindig. Csakhogy ma a lakás ajtaja felé néz, és a medence hátulról megvilágítja, úgyhogy nem látom az arcát, csak azt, ahogy az arccsontja almaként domborodik megereszkedett bőre alatt. Becsukom az ajtót, mielőtt meglát.

Reggelente néha bekukkantok Dee nyitott ajtaján, csak hogy megbizonyosodjak róla, még lélegzik, még vonaglik álmában. Bizonyos tekintetben nem is bánom a neurotikus röhögőgörcseit, mert ebből tudom, hogy életben van, a tüdeje még nem hagyta cserben. Ha Dee még nevet, akkor még nem ment minden szarrá.

A kopogás a lakásunk ajtaján négy dörömbölés, két ököllel, és persze számíthattam volna rá, de így is hátrahőkölök, amikor meghallom. Persze láttam Vernont, ahogy körbejár, meg a Dee ajtaján meglebbenő szórólapot is, amit Dee még mindig vihogva nézett. Hátrafordulok, és a bátyámat, Marcust figyelem, aki az orrát felhúzva hortyog a kanapén.

Úgy alszik, mint egy csecsemő, egyfolytában grimaszol, a feje épp oldalra billen, és látom, hogy a tetkó most is feszes és sima. Marcus bal füle alá oda van tetoválva az ujjlenyomatom, és ha mosolyog, önkéntelenül is odakapom a tekintetemet, olyan, mint egy harmadik szem. Nem mintha mostanában annyit mosolyognánk, de a kép, a vigyora alatt frissen redőződő tetkó emléke mindig újra visszavisz hozzá. Életben tartja a reményt. Marcus két karja csupa tetoválás, de a nyakán nincs más, csak az én ujjlenyomatom. Azt mondta, ez fájt a legjobban az összes közül.

Akkor varratta magára, amikor tizenhét lettem, és az volt az első nap, amikor megfordult bennem, hogy a bátyám talán mindennél, még a saját bőrénél is jobban szeret engem. De most, három hónappal a tizennyolcadik szülinapom előtt az állkapcsa szélén remegő ujjlenyomatomat elnézve csupasznak, felismerhetőnek érzem magam miatta. Ha Marcus vérbe fagyva feküdne az utcán, nem lenne nehéz azonosítani a testén hagyott nyomom alapján.

A kilincs felé nyúlok, és közben azt motyogom: „majd én”, mintha Marcus valaha is feltápászkodott volna ilyen korán. A fal túlsó oldaláról úgy szivárog bele az ínyembe Dee nevetése, mint a sós víz, beeszi magát a szám húsos szájpadlásába. Megrázom a fejemet, és visszafordulok az ajtóhoz, a narancssárga festékre kiragasztott saját értesítőmhöz.

Nem kell elolvasni egy ilyen cetlit se ahhoz, hogy tudja az ember, mi áll benne. Egy ideje mindenki kap ilyeneket, de eldobálják az utcán, mintha ezzel ki tudnának bújni a könyörtelensége alól. A betűtípus kérlelhetetlen, a szórólapra rádermedtek a számok, ipari tinta szaga dől belőle még mindig, nyilvánvalóan egy egész stósz ugyanilyen mérgező és gonosz papír közül húzták elő, és tűzték ki az egyszobás garzon ajtajára, ahol a családom lakik évtizedek óta. Mindannyian tudtuk, hogy Vernon eladta magát, nem fogja a szükségesnél tovább megtartani ezt a helyet most, amikor pénzes befektetők Oakland-szerte azt keresik, legközelebb kiket tudnak kikaparni a város bensőjéből.

Maga a szám nem tűnne olyan ijesztőnek, ha Dee nem készülne ki tőle ennyire, nem a dühtől összegörnyedve döngölne bele minden egyes nullát a gyomrom legmélyébe. Most hirtelen odafordulok hozzá, túlkiabálom a szelet és a reggeli teherautó-forgalmat.

– Vagy hagyd abba a röhögést, vagy menjél be, Dee, basszus! – Pár centivel elfordítja a fejét, széles vigyorral rám mered, majd tökéletesen oválisra tátja a száját és folytatja a vihogást. Letépem az ajtóról a lakbéremelésről szóló cetlit, és közben úgy érzem, az egész lakás összeomlik körülöttem. Már így is épp csak kijövünk a pénzből, miközben pár hónapos elmaradásban vagyunk a lakbérrel, és Marcus nem keres semmit. Én az italboltban könyörgök műszakért, és számolgatom a konyhaszekrényben megmaradt kekszeket. Még pénztárcánk sincs, és elnézve a kábulatot a bátyám arcán, tudom, hogy ebből a csávából nem fogunk úgy kikecmeregni, mint amikor legutóbb tört szilánkokra a világunk, és csak egy üres képkeret maradt ott, ahol addig a mama volt.

A fejemet csóválom Marcus felé, hosszú alakja betölti a szobát, és a mellkasára pottyantom a lakbéremelésről szóló értesítőt, hogy vele együtt lélegezzen az is. Fel meg le.

Már nem hallom Deet, úgyhogy felhúzom a dzsekimet és kisurranok, otthagyom Marcust, aki majd egy gyűrött fecnire ébred, és újabb aggodalomra, amivel már nem lesz hajlandó megbirkózni. Végigmegyek a lakásokkal szegélyezett korlát mentén, és benyitok Deehez. Ott van, alszik, álmában rángatózik a matracon, pedig pár perce még ordítozott. A kisfia, Trevor egy hokedlin ül az apró konyhában, és kamu Cheeriost eszik a dobozból. Kilencéves, a születése óta ismerem, végignéztem, ahogy ilyen nyakigláb fiúvá nyúlik. A pelyhet eszegetve várja, hogy az anyja felébredjen, bár valószínűleg még órákba telik, mire kinyitja a szemét, és már nem csak homályosan lát.

Belépek, halkan odamegyek Trevorhoz, felkapom a hátizsákját a padlóról, és a kezébe nyomom. Rám mosolyog, a fogai közét nyálas Cheerio-darabkák töltik ki.

– Gyere, indulni kell a suliba! Ne aggódj a mamád miatt, gyere, majd én elviszlek!

Trevor meg én kilépünk a lakásból, fogom a kezét. A tenyere, mint a vaj, sima, és mintha épp elolvadni készülne a kezem melegétől. Együtt indulunk a harsányzöldre festett, lepattogzott fémlépcső felé, le a földszintre, át a fémkapun, ami egyenesen a High Streetre lök ki minket.

A High Street cigarettacsikkek és italboltok délibábja, kanyargós ösvény a drogériák és utcasaroknak álcázott felnőttjátszóterek között. Valahogy gyerekes a hangulata, tökéletes helyszín lenne egy kincsvadászathoz. Igazából senki se tudja, hol ér véget az egyik környék és kezdődik a másik, egészen fel, a hídig, de én ott még sose jártam, úgyhogy nem tudom megmondani, hogy az is szökdécselésre indítja-e az embert, mint a mi oldalunk. Minden van itt és semmi, amire az ember számítana, ravatalozók és benzinkutak, és elszórtan sárgán fénylő ablakú házak.

– A mama azt mondta, hogy a Ricky már nem jön többet, úgyhogy az összes pehely az enyém lehet.

Trevor elengedi csúszós kezemet, és ruganyos léptekkel előresiet. Nézem őt, és szerintem rajtam és Trevoron kívül senki más nem érti, milyen érzés mozgásban érezni magunkat, senki se veszi igazán észre. Néha arra gondolok, hogy ez a kissrác talán megmenthet attól, hogy elnyeljen ez a szürke égbolt, de aztán eszembe jut, hogy Marcus is volt ilyen kicsi, és mindannyian kinőjük önmagunkat.

A Regal-Hi apartmanházból kilépve balra fordulunk, és gyalog indulunk útnak. Követem Trevort, én is átmegyek mögötte a túloldalra, ügyet se vet a lámpára és a száguldó kocsikra, mert tudja, hogy úgyis mindenki megáll a csillogó szempár és a sprint miatt. A buszmegálló azon az oldalon van, ahonnan épp átjöttünk, de ő a túloldalon szeret gyalogolni, mert ott van a park a pályákkal, ahol a kamasz gyerekek minden reggel háló nélkül kosaraznak, egymásnak ütköznek, és köhögve zuhannak a földre. Trevor lassít, a reggeli meccset figyeli. Úgy néz ki, lányok játszanak fiúk ellen, és épp senki se áll nyerésre.

Megragadom Trevor kezét, és húzni kezdem.

– Nem fogod elérni a buszt, ha nem mozogsz!

Trevor makacskodik, hátranéz, hogy kövesse a felfelé, aztán lefelé pörgő, kezeken és a palánkokon csikorgó labda útját.

– Szerinted bevennének? – Trevor arca rándul egyet, ámulatában a szája belsejét harapdálja.

– Ma biztos nem. Tudod, nekik nem kell elérni a buszt, és a mamád biztos nem akarná, hogy itt kint fagyoskodj, és közben lógj a suliból.

A január Oaklandben furán hideg. Hideg van, de igazából egyáltalán nem különbözik a többi hónaptól, felhők takarják el a kékséget, ahhoz nincs elég hideg, hogy nagykabátot húzzon az ember, de ahhoz viszont túl hideg van, hogy lengén öltözzön. Trevor karja csupasz, úgyhogy leveszem a dzsekimet és a vállára terítem. Elkapom a másik kezét, és tovább gyalogolunk, most már egymás mellett.

Előbb halljuk a buszt, mint látjuk, pont befordul a sarkon, hátrakapom a fejemet, látom rajta a számot, a nagy, zöld tömeg felénk dübörög.

– Menjünk át, gyere, mozgás!

A széles útra és a kocsikra ügyet se vetve visszarohanunk a túloldalra, a busz felénk száguld, aztán lehúzódik a megállóba. Noszogatom Trevort, álljon be a járdáról a busz ajtaja felé araszoló sorba.

– Ma olvass könyvet is, jó? – szólok utána, miközben felkapaszkodik a lépcsőn.

Visszanéz rám, kis keze épp csak annyira emelkedik fel, mintha integetne vagy tisztelegne, vagy csak épp az orrát készülne megtörölni. Nézem, ahogy eltűnik, ahogy a busz újra nekilódul, és hangos nyögéssel elindul.

Pár perccel később az én buszom is befut, és csikorogva lefékez előttem. Egy férfi áll mellettem napszemüvegben, amire semmi szükség nincs ebben a szürkeségben, előreengedem, aztán én is felszállok. Körbenézek, és nem látok ülőhelyet, mert csütörtök reggel van, és mindenkinek mennie kell valahová. Átpréselem magam a testek között, és találok egy kis helyet hátul, ott állok, és a fémrúdba kapaszkodva várom, hogy a jármű meglóduljon velem.

Tíz perc alatt, amíg átérünk East Oakland túloldalára, belefeledkezem a busz álmosító nyugalmába, ide-oda ringat, ilyennek képzelem, ahogy egy anya ringatja a gyerekét, amikor még van türelme, és nem kezdi el rázni. Vajon hányan ébredtek ma reggel a hajukat sapka alá rejtő, metrótérképre emlékeztető ráncokkal barázdált arcú többi ember közül arra, hogy kizökkent a világ egy papírcetlitől, aminek alapból nem kéne többet jelentenie, mint hogy valahol kivágtak egy fát, túl messze ahhoz, hogy érdekelje őket. Majdnem lekésem a megállót, megrántom a drótot, kilököm az ajtót, és kilépek a friss oaklandi levegőre, a La Casa Taqueríával szemközti építkezés felől terjengő halvány olaj- és gépszagra.

Leszállok a buszról, és elindulok az épület felé, a füstüveg ablakokon nem lehet belátni, a kék napellenző ismerős. Lenyomom az étterem ajtajának kilincsét, benyitok, és nyomban megcsap valami mennydörgő és hangos a sötétségben. A székek felfordítva sorakoznak az asztalokon, de a hely él.

– Már fel se kapcsolod nekem a villanyt? – kiáltom el magam, bár tudom, hogy Alé csak pár méterre van tőlem, de a sötétben távolabbnak érződik. Kilép az egyik ajtónyílásból, az árnyéka a villanykapcsoló után tapogatózik, és hirtelen megvilágosodunk.

Alejandra haja selymesen és feketén buggyan elő a feje tetejére tornyozott kontyból. A bőre zsíros, fénylik a konyha verejtékétől, ahol az elmúlt húsz percet töltötte. Fehér pólója Marcus pólóival verseng a legnagyobb és legjellegtelenebb címért, de ő fiúsnak és menőnek néz ki benne, úgy, ahogy nekem sose menne. Minden végtagján elővillannak a tetoválásai, néha arra gondolok, ő maga is egy műtárgy, de aztán megmozdul, és eszembe jut, milyen nagydarab és esetlen, milyen nagyokat lép.

– Tudod, hogy gyorsan ki tudnálak rúgni innen. – Alé közelebb lép, úgy néz ki, mintha a fekete pasis kézfogásra készülne, amíg rá nem jön, hogy nem a bátyám vagyok, és helyette kitárja a karját. Megigéz, ahogy kitölti a teret, ahogy kitölti azt a lógó pólót. Most bevackolom magam a számomra leginkább otthonos helyre, a mellkasa a fülemhez simul, meleg és lüktet.

– Ajánlom, hogy legyen valami kaja – szólalok meg, azzal elhúzódom tőle, és elindulok a konyha felé. Szeretek riszálva járni Alé társaságában, olyankor azt mondja, én vagyok az ő chavája, kiscsaja.

Alé figyeli a mozdulataimat, aztán elkapja a tekintetét. Futni kezd a konyhaajtó felé, én is rohanok, versenyzünk, egymást félrelökve igyekszünk bepréselődni az ajtónyíláson, nevetünk, míg a könnyünk is kicsordul, elterülünk a padlón, egymás kezére-lábára lépünk, nem törődünk azzal, hogy másnap tele leszünk kék foltokkal. Alé a győztes, a tűzhely mellett állva ételt kanalaz a tálakba, míg én térden állva zihálok. Ravaszul nevetgél, miközben feltápászkodok, aztán egy tálat és egy kanalat nyújt felém.

– Huevos rancheros, tanyasi tojás – közli, miközben izzadság csöpög az orráról.

Forró és gőzölög, mélyvörös a színe, a tetején tojás. Alé hetente egyszer főz nekem, amikor Marcus is velem van, ő mindig megkérdezi az étel nevét, akár főzött már ilyet Alé, akár nem. Marcus imádja őt szívatni, legalább annyira, mint ritmustalanul rappelni és behízelgő dumákat nyomatni.

Felpattanok a pultra, érzem, hogy valami átnedvesíti a farmeromat, de nem veszek róla tudomást. Tömöm magamba az ételt, érzem, ahogy a forróság elönti a nyelvemet, és közben nézem, ahogy Alé velem szemben nekidől a tűzhelynek, a tányérunkból felszálló gőz pedig felhőbe gyűlik a plafonon.

– Találtál már melót? – kérdi Alé, akinek a száját úgy keretezi a szétkenődött mártás, mintha túlhúzta volna a szájkontúrt.

A fejemet rázom, az ujjamat a tálba mártom és lenyalom.

– Kábé mindenhol voltam már a városban, de mindenki annyira rá van feszülve, hogy otthagytam a sulit, hogy rám se néznek.

Alé nyel és bólint.

– A legrosszabb az egészben az, hogy Marcus fel se emeli a seggét, meg se próbálja.

Alé vág egy pofát, de nem szól semmit, azt hiszi, nem vettem észre.

– Mi van? – kérdem.

– Csak az, hogy ő azért teszi, ami tőle telik, és még csak pár hónapja hagyta ott a melóját. Ő is fiatal, nem szólhatsz be neki azért, mert nem akarja minden idejét gürizéssel tölteni, és egyelőre úgyis megvagytok, ha hetente párszor lehúzol egy műszakot az italboltban. Nem kell felhánytorgatni neki ezt a szarságot. – Tele szájjal beszél, vörös szósz szivárog a sarkából.

Közben leszálltam a pultról, most már érzem, mennyire átázott a farmerem. A tálamat lecsapom az asztalra, hallom a csattanását, és azt kívánom, bárcsak összetört volna.

Alé valami halk hangot ad ki, mintha a torka gurgulázna, ami aztán köhögésbe vált át.

– Baszd meg! – sziszegem.

– Ne már, Kiara! Most miért csinálod ezt? Temetésnap van, az utcán kéne táncolnunk, erre te majdnem összetörsz egy kurva tálat, csak mert dühös vagy, hogy nincsen melód? Az emberek többsége munkát keres. Kicsit se vagy különleges.

Ránézek, aztán le, a padlóra, a pólója rátapad az izzadságtól. Ilyenkor eszembe jut, hogy Alénak volt egy saját világa nélkülem, hogy volt egy előttem-korszak, és talán lesz utánam-korszak is. De akkor se fogok itt állni ebben a gőzölgő konyhában, ha az egyetlen ember, akinek joga van kimondani a nevemet, nem hajlandó belátni, milyen közel állok ahhoz, hogy összezuhanjak, hogy bekattanjak, mint Dee.

Alé felém lép, elkapja a csuklómat, a szemembe néz: ne csináld. Már indulok is kifelé, a lábam gyorsabb, mint a lihegésem, sietve mozgok. Alé mögöttem van, kinyújtja a kezét, megint elvéti a pólóm ujját, újra próbálkozik, végül elkapja a textilt. Megpördít, az arca túl közel van, szánakozva néz rám, egy szabad száj néz így egy ketrecbe zárt szájra. Többször hagytam már, hogy megmentsen, mint ahányszor megbocsátottam Marcusnak, és szinte látom az enyhe remegést a póló alatt.

Alig mozdul az ajka, ahogy kimondja.

– Temetésnap van.

Alé ezt úgy mondja, mintha szart se jelentene, amikor az ő körmei rövidek és korianderillatúak, az enyémek pedig élesek és veszélyesek.

– Fogalmad sincs semmiről – szólalok meg, és a ma reggel az ajtónkra ragasztott cetli jár az eszemben. De aztán megjelenik a gödröcske az állán, és elolvadok.

A fejemet rázom, és nem tudom, mi van az arcomra írva, de próbálok közömbös képet vágni.

– Mindegy. – Fújtatok egyet, Alé pedig a homlokát ráncolja, de mielőtt tovább veszekednénk, odanyúlok ahhoz az érzékeny részhez az oldalán, és megcsiklandozom. Felvisít, és az a meglepően kislányos nevetés következik, amikor fél, hogy megint megcsiklandozom, mire elengedem. – Most akkor megyünk, vagy mi lesz?

Alé átkarolja a vállamat, és magával húz kifelé az ajtón, a buszmegálló felé. Az építkezés mellett kocogásra váltunk, aztán hirtelen sprintre, végigszáguldunk az utcán, meg se állunk körülnézni, jön-e az autó, amikor átrohanunk a túloldalra, autódudák tülkölnek mögöttünk dallamosan.

A Joy Funeral Home az egyik a sok halálhotel közül East Oaklandben. A Seminary Avenue és egy másik utca sarkán áll, amelyiknek a nevét senki se hajlandó megjegyezni, és sorra fogadja az újabb és újabb holttesteket. Alé meg én pár havonta eljárunk ide, amikor az alkalmazottak épp lecserélődnek, mert már nem bírják gyomorral egy újabb hulla megfésülését egy tál olcsó sajt társaságában. Elég temetésen jártunk már életünkben ahhoz, hogy tudjuk, egyetlen gyászolónak se kell az a hülye sajt.

Alé meg én a MacArthur Boulevardig gyalogolunk, ott elkapjuk az NL járatot, diákbérlettel szállunk fel, amit az egyik általános iskolából loptunk, a talált tárgyak közül. A busz szinte üres, mert mi fiatalok vagyunk és bolondok, míg mindenki más valami irodaházban ül egy képernyőre meredve, és közben a szabad levegőre vágyik, ahol ilyenkor friss és csendes minden. Nekünk sehová se kell mennünk, és ez így van jól.

Alé a szerencsések közé tartozik. A családja étterme népszerű a környéken, és igaz, hogy az üzlet feletti egy hálószobás lakásnál többet nem engedhetnek meg maguknak, de Alé még soha életében nem volt éhes. A túlélés minden fokozata jelen van itt, és valahányszor megölelem őt, vagy nézem, ahogy a deszkáján végiggurul a járdán, érzem, milyen erősen ver a szíve. De nem számít, milyen szerencsés vagy, mert attól még nap mint nap dolgoznod kell, hogy életben maradj, miközben más kihullik a réseken át, és a hamvai szétszóródnak az öbölben.

Alé csak csütörtökön és vasárnap szokott velem mászkálni a városban. Máskor inkább marad, hogy segítsen az anyjának az étteremben, áll a tűzhely mellett vagy felszolgál. Amikor magányos vagyok, eljövök és nézem, figyelem, ahogy órákon át képes megállás nélkül izzadni, pedig nem is mozog.

Most Aléra meredek, aki kinéz az ablakon, a busz hol közelebb ráz minket egymáshoz, hol távolabb. Épp egy piros lámpánál állunk, amikor oldalba bök.

– Ezek tényleg azt a nőt akarják az Obama helyébe. – Egy barkácsbolt kirakatába kiragasztott plakát felé int a fejével, Hillary Clinton ráncos, mosolygós arca látható rajta. Még több mint egy év van hátra a választásig, de máris elkezdődött, kering a sok pletyka, egy időben a gyűlésekkel, a tüntetésekkel és a lelőtt fekete férfiakkal. A fejemet rázom, a busz újra nekilódul, aztán megint Aléra szegezném a tekintetem.

– Nem is feketében jöttél, csajszi, mi ez? – kérdem tőle. Még mindig fehér pólóban és rövidnadrágban van.

– Te se.

Ahogy ezt kimondja, lenézek a saját szürke pólómra és fekete farmeremre.

– Nekem félig sikerült.

Alé halkan felnevet.

– Ez úgyis egy környékbeli temetése. Senki nem fog beszólni, mi van rajtunk.

És ezen hirtelen mind a ketten vihogni kezdünk, mert igaza van, és tudnunk kellett volna, hisz még sose jelentünk meg temetésen másban, csak farmerben és foltos pólóban, kivéve, amikor Alé abuelója halt meg két évvel ezelőtt, akkor az ő megsárgult ingeit vettük fel, nem érződött rajtuk más szag, csak a cigaretta meg agyag a föld legmélyebb, legtermékenyebb rétegéből. A temetési vállalkozó sose vonja kérdőre a gyászolót, milyen ruhát visel, ahogyan a szúrt sebek miatt se kérdezősködnek. A saját apám temetésén neonrózsaszín ujjatlan pólóban jelentem meg, és senki se szólt egy szót se.

A mama a börtönt okolta az apu haláláért, ami azt jelenti, hogy azokat okolta, akik miatt odakerült – ami azt jelenti, hogy az utcákat hibáztatta. Apu nem volt strici vagy díler, és csak egyetlenegyszer láttam betépve, amikor Ty bácsival a szaros medence mellett ültek és füvet szívtak. De ez mindegy is volt, mert a mama csak azt a napot látta maga előtt, amikor apát bevitték, a barátai remegő száját, amikor jöttek a zsaruk és nekilökték őket a gipszkarton falnak. Mindegy volt, ki mit tett, mert a mamának muszáj volt hibáztatni valakit vagy valamit, és a bőre túl puha volt, túl érzékeny ahhoz, hogy magát a világot hibáztassa, a bilincsek kattanását, a könnyedséget, amivel a zsaruk a csuklójára pattintották.

Apa akkor lett beteg, amikor a San Quentinben volt, vért kezdett pisilni, és heteken át könyörgött, hadd menjen orvoshoz, az égő érzés nem szűnt, úgyhogy végül megengedték neki. Az orvos azt mondta, csak az étel miatt van, meg hogy néha megesik az ilyen. Adott apunak fájdalomcsillapítót, meg alfa-blokkolónak nevezett tablettákat, hogy könnyebben tudjon pisilni. Ez a legrosszabb tüneteket megszüntette, de szerintem miután apu hazajött, továbbra is éveken át vért látott a vécében, és soha nem szólt semmit. Három évvel azután, hogy kiengedték, annyira elkezdett fájni a háta, hogy alig bírt elgyalogolni a 7-Elevenbe, ahol dolgozott, és haza is alig tudott jönni.

Elvittük orvoshoz, amikor a lába elkezdett bedagadni, és azt mondták, hogy ez prosztata. A rák már áttétes volt, nem igazán volt esély a gyógyulásra, úgyhogy apu visszautasította a mama könyörgését, hogy csinálja végig a kemót meg a sugárkezelést. Azt mondta, nem fogja adósságban itthagyni a kórházi számlák miatt.

Gyors halál volt, de lassúnak tűnt. Marcus a nagy részét távol töltötte, Ty bácsival. Megértem, hogy nem akarta végignézni. A mama meg én viszont végignéztük az egészet, minden este órákon át törölgettük apu testét nedves ruhával, és énekeltünk neki. Megkönnyebbülés volt, amikor végre véget ért, négy évvel azután, hogy kiengedték a San Quentinből, és többé nem kellett arra ébrednünk az éjszaka közepén, hogy talán már kihűlt a teste. Mire eljött a temetés ideje, túlságosan kimerült voltam ahhoz, hogy érdekeljen, feketében vagyok-e, és megfordult bennem, hogy jobb lenne oda se menni, mint Marcus. A halált könnyebb úgy átélni, hogy nem látjuk.

A busz megáll a Seminaryn, és kiokád magából minket, mint az öböl a sót. Leugrunk a járdaszegélyre, kivárjuk azt a pár pillanatot, amíg a busz gázt ad, és megy tovább. A bal oldali kerekek egy sor kátyúba zöttyennek bele, és köhögve kapaszkodnak ki belőlük újra.

Alé átkarol, magához húz, és eszembe jut, mennyire fázom a dzsekim és az ő mellkasa nélkül. Fáj az ajkam, és azt hiszem, lila lehet, de a tükörképem egy italbolt kirakatában azt mutatja, hogy még mindig rózsaszín, ugyanolyan színű, mint Marcus szája volt ma reggel, miközben beszívta a levegőt és hortyogott. Alé meg én más ritmusban lépkedünk. Ő kicsit úgy mozog, mint Hulk, óriási léptekkel, a testének mindkét fele külön lépdel, a másik felet hátrahagyva, míg én apró lépésekkel iparkodok mellette. Rátámaszkodom, úgyhogy nem számít, milyen hihetetlenül nem illünk össze, mert így is haladunk.

Megállunk a ravatalozó előtt, nézzük, ahogy a sok ember a fekete, szürke, kék különböző árnyalataiban, farmerben, ruhában, melegítőben, lomhán, kissé lehajtott fejjel áthalad az ajtón. A ravatalozó ajtaja kétszárnyú és sötét, valószínűleg golyóálló üveg, és amikor Alé rám néz, valami bűntudathoz hasonlót látok a szemében.

– Büfé vagy ruhatár? – kérdi, a szája még mindig elég közel van hozzám ahhoz, hogy lássam, ahogy a nyelve ide-oda mozdul benne beszéd közben.

– Ruhatár.

Mindketten bólintunk, a többieket utánozva lehajtott fejjel.

Alé megszorítja a kezemet, aztán elindul befelé előttem, és eltűnik az üveg mögött. Pár másodpercig várok, azután kinyitom az ajtót.

Az épületbe belépve két szempár fogad. A legtöbb temetés alapkelléke, az elhunyt felnagyított fotója mered rám alig pár méternyire a koporsóban fekvő testekről. Ketten vannak, de a fotó közös, egy miniatűr óriásplakátra emlékeztet. Az egyik egy nő, a szempillái úgy keretezik a szemét, mint megannyi apró kísértet, és a karjában tartott gyerekre bámul.

A gyerek olyan kicsi, hogy még nem is nevezhető gyereknek. Újszülött, egy apró személy, mintha egy abroszba burkolták volna, de valójában egy piros és kockás rugdalózó van rajta. Egyikük se mosolyog, nyálcsorgatva feledkeznek bele egy kötelék mámorába, ami számomra, idegenként túlságosan intim látvány. Legszívesebben félrenéznék, de nem tudom levenni a tekintetemet a csecsemő orráról – apró és hegyes, barna, de picit kivörösödött, mintha a baba túl sokáig lett volna kint. Szeretném felmelegíteni, hogy visszatérjen a színe, de ő már messze jár, és a holtakat nem lehet feltámasztani, akkor se, ha még előttük az élet.

Előbb ízlelem, mint érzem a könnyeimet, ez a temetésnap: a halál érintése és ebéd. Sírást színlelünk, míg végül valóban zokogunk. Egészen addig, amíg kezet nem ráztunk az épület minden kísértetével, és ők engedélyt nem adtak arra, hogy életük két lábon járó mementójaként viseljük a ruháikat, vagy legalábbis szeretném hinni, hogy ilyesfajta suttogások kúsznak végig a gerincemen, miközben potyognak a könnyeim.

Egy kéz érinti a vállamat, összerezzenek.

– Túl fiatalok voltak még. – A mögöttem álló férfi hetven körül lehet, szakálla ezüstje túlságosan fényes ebben a helyiségben.

Öltönyt és nyakkendőt visel, míg én próbálom összehúzni magam a pólómban.

– Igen. – Ez minden, ami eszembe jut, mivel semmit se tudok a halottakról az arcukon és a nevükön kívül, amit még csak ki sem tudok ejteni.

Már épp megkérdezném, hogy történt, hogyan került ez a két teremtmény a koporsóba, de úgyse számít. Van, akinek éttermei és felnőtt gyerekei vannak, másoknak pedig kisbabái, akik sose fogják kinőni a rugdalózót. A férfi odébbáll, a nyakkendője leng, a keze nyoma hideg folt a vállamon.

Továbbmegyek, el a fotó mellett, át a folyosón, egészen a vállfákra aggatott ruhák soraira, hipószagra és parfümillatra nyíló utolsó ajtóig.

Ez itt a halál ruhatára, úgy fogad, mintha tudná, hogy rokonok vagyunk. Végigsétálok a textilek sora mellett, végighúzom a kezem a ruhákon, a hátsó sor felé haladok. Egy blézer leesett a vállfáról, a padlón hever és porosodik. Felveszem, kicsit megrázom, és ráhúzom a pólómra. Túlméretezett darab, az embernek az az érzése, hogy a textil átöleli, mintha két meleg kar fonódna a mellkasára. Nem is veszem le.

Valahol ugyanebben az épületben Alé most a kápolnában áll a ravatal előtt, a holttesteket bámulja, nézi a szertartást, sír. Valószínűleg már a terem hátsó részében van, a büféasztalnál, fog egy tányért, pár szalvétát, és elkezdi megpakolni, persze diszkréten, teli hassal leplezve a fájdalmát. Hamarosan kisurran hátul, lelép a Joy’sból, és a San Antonio Parkban vár rám.

Tovább kotorászok a vállfák között, próbálok találni valamit, ami rá emlékeztet. Nem tudom elképzelni Alét semmilyen formális öltözékben, amíg nem találok egy fekete férfipulcsit. A csuklóján van csak egyetlen lyuk, ami arra hívogat, vegyem el, és puhább, mint bármi, amim valaha volt, egyszerű, olyan, mint Alé minden kiegészítője. Neki nem kell semmi extra, a tetkói és az arcának finomsága miatt.

Én most már megtettem a magamét, beszereztem a ruhákat, amiket a saját apám temetésén kellett volna viselnem, de még nem akaródzik elmenni. Nem akarok kilépni azon az ajtón, és elmenni a nagykezű emberek mellett, akik futólag hozzám érnek és dallamosan sóhajtoznak, mintha hasonló belső földrengéseket élnénk át, és együtt dacolnánk velük. Lecsusszanok a padlóra, beásom magam a fekete ruhák sorai közé, ahol sötétség vesz körül. Megkönnyebbülés, hogy nem látnak. A temetésnap számvetés, amikor tolvajt mímelünk, és igazából csak ürügyet keresünk a sírásra, aztán felvidulunk, degeszre esszük magunkat, és keresünk egy helyet, ahol táncolhatunk. A temetésnap minden korábbi énünk összegzése, ilyenkor saját megemlékezést tartunk azokról, akiknek nem volt jó temetésük. De a temetés mindig véget ér, és mindenkinek vissza kell térnie a nyüzsgésbe, úgyhogy még egyszer utoljára szippantok egyet a helyiség szagából, aztán feltápászkodok.

Amikor kilépek a szabadba, az ég elvakít. Minden gyorsan mozog, az autók és a motorok úgy kavarják a szelet és a port, mintha elfelejtették volna, hogyan kell megállni. Néha én magam se emlékszem, hogyan kell mozgatni a lábamat, de a testem mindig meglep, mégis elindul, megmozdul, az engedélyem nélkül. Elindulok az utcán a park felé, ami az autópálya, a stoptáblák és a kis társasházak között fekszik, ahol többen laknak, mint ahányan elférnek.

Alé az egyik hintán ül, egy papírtányért egyensúlyoz a térdén, de nem eszik. Az eget nézi, ami most inkább köd, mint felhő, és szerintem mosolyog.

Felsétálok hozzá a lankán, és amikor elég közel vagyok, odadobom neki a fekete pulóvert. A lábánál landol. Alé felveszi, az a kis mosoly táncra perdül az arcán – ez temetésnap, amikor szabadon birtokba vehetjük az összes halott holmit, az összes újraélesztett kísértet számára átalakított pulóvert.

– Sonny Rollins ment. Végtelenítve – szólal meg, és a mosolya a saját arcom ismerős tükörképe. Mindig meghallgatjuk, milyen zenét játszanak a virrasztás alatt, nem azért, mert elárul valamit az elveszett életről, hanem mert elárul valamit a hátramaradottakról.

– Melyik szám volt? – kérdem tőle, a dobhártyámon akarom hallani a szaxofon sírását, apám magnójának recsegő hangját egy még tiszta, körülhatárolatlan emlékben.

– A God Bless the Child. – Kicsit megrázza az egyik térdét, miközben ezt mondja, a tányér megbillen. Van rajta sajt, chips és zellerszár, amit mogyoróvajba mártott, mert tudja, hogy az a kedvencem. Tömni kezdjük magunkat, lapátoljuk az ételt, ropogtatjuk, az állkapcsok, a nyelvek, a nyelések alkotják a kórust Sonny dzsessz-sztepjéhez, ami végtelenítve szól a fejemben, ahogy nyilván a ravatalozóban is. Aléval mindketten úgy gondoljuk, hogy a temetéseken vagy a legjobb DJ-k lépnek fel, vagy pedig az üres széthullás háttérzenéjeként szolgálnak, a zokogás és a búcsúlevelek katalizátoraként.

– Vernon eladja a Regal-Hi-t – szólalok meg, miközben az utolsó chipsemet ropogtatom.

Alé várakozón néz rám.

– Több mint duplájára emelik a lakbért. – Nem tudom, hogy nézzek rá, amikor ezt mondom, úgy érzem, mintha saját magammal szembesülnék. Mintha túlságosan is valóságos lenne.

– Basszus.

– Ja. – Felnézek az égre. – Ezért kell Marcusnak melót találnia.

Alé a kezem után nyúl, és megérinti a csuklómnál. Vajon érzi a pulzusomat, vajon azt keresi?

– Most mit fogsz csinálni?

– Nem tudom. De ha nem találunk ki valamit, akkor utcára kerülünk.

Csoszogni kezdek előre-hátra, ritmustalanul, görnyedten. Alé papírokat és egy fűvel teli kis befőttesüveget húz elő a zsebéből. Szeretem nézni, ahogy sodor, meditatív mozdulatokkal, meg a szagot, amikor még édes és szerény, mintha fahéj és fenyő keveréke lenne. Még nem sikerült rájönnöm, hogyan kell csinálni, hogyan legyen a spangli elég szoros ahhoz, hogy ne essen szét, de elég laza ahhoz, hogy átjárja a levegő. Alét nézni jobb, arra emlékeztet, amikor a mama a ruhákat hajtogatta, elszántan, hogy a hajtások pont stimmeljenek.

Megáll, rám néz.

– Nyugi, majd kitalálunk valamit.

Az üvegből füvet szór a papírra, és az orromat levendulaillat csapja meg. A levendulával kevert füvet nevezte el Alé Ünneplős Cipőnek, és nem kell, hogy ennek bármi értelme legyen, mert amikor beszívom és kifújom, elképzelem, ahogy a lábamat valami levendulaszínű, nyugalmas és szent dolog burkolja be. Befejezi, felemeli, hogy szemügyre vegye, kis mosoly, büszkén biggyeszti az ajkát.

Öngyújtót húz elő, én a kezemmel védem a spanglit a széltől. Alé hüvelykujja addig nyomogatja az öngyújtót, míg szikrát nem szór, a láng alja ugyanolyan kék árnyalatú, mint a medencénk volt a szar előtt. A lángot a spangli hegyéhez tartja, amíg végre meggyullad.

Addig adogatjuk oda-vissza, amíg már túl kicsi ahhoz, hogy az ajkunk közé férjen anélkül, hogy szétmorzsolódna. Sosem szerettem igazán a füvet, de így közelebb érzem magam Aléhoz, ezért rágyújtok vele, és igyekszem olyan mélyre süppedni a kábulatba, hogy ne érezzek semmi mást.

Alé lóbálni kezdi a lábát, én követem a példáját, az ég felé repülök. A legmagasabb ponton lehet, hogy beérek az egyik felhőbe. Lenézek, egy sátrat látok a kosárpályák mögött, meg egy öregembert, aki épp egy fa mellett pisál, körül se néz, ki látja. Az az életcélom, hogy ilyen vakmerő és igénytelen legyek, hogy csütörtök délben úgy pisáljak a San Antonio Parkban, hogy még csak fel se nézek közben.

– Tudod, min gondolkodtam? – kérdi Alé.

Az égbolt két ellentétes végében vagyunk, egymás felé lendülünk és elvétjük, és ma először nem az ajtónkra kiragasztott cetlire gondolok, nem Marcus alvó arcára, nem arra, hogy milyen szélesre nyílik Dee szája.

– Min gondolkodtál?

– Hogy soha senki nem tartja karban ezeket a rohadt utakat.

Kimondja, és belőlem rögtön kirobban a nevetés, mert azt hittem, hogy valami filozófiai fejtegetés következik a világról.

– Nincs is kocsid, akkor meg min aggódsz? – kiabálom túl a szelet és a hinták közötti teret.

Miközben ezt kimondom, és kinézek a parkból póklábként kinyúló utcákra, már értem, mire gondol. Aszfaltdarabok hevernek a hátrahagyott kátyúk mellett, lerobbant Volkswagenek kerekei zöttyennek beléjük, és egy másodpercig nem tudom, kikapaszkodnak-e újra, de végül mégis, a történtek egyetlen folyománya egy lökhárító halk zörrenése. Úgy tűnik, Oakland egyik kátyúja sem marasztal hosszan senkit, a megtörtség illúzió. Vagy talán ez csak az autókra igaz.

– Neked sose jut eszedbe, hogy az utcákat errefelé évtizedek óta nem újították fel? – Alé, aki igazi deszkás, több időt töltött kátyúban, mint én valaha.

– Mit számít? Az utak nem ártanak senkinek.

– Nem számít. Csak azt mondom, hogy sehol máshol nem ilyenek, vágod? A Broadway miért nem ilyen kátyús? Vagy az S. F.? Azért, mert a városvezetés csak a belvárosba fektet pénzt. Neked nincs ezzel bajod? – Alé közben kihúzta magát, és most mindketten lassítunk, visszatérünk az égből.

– Nem. Nekem ezzel nincsen bajom, mint ahogy azzal sincs, hogy Ty bácsi Maseratit meg villát vesz Los Angelesben, minket meg sorsunkra hagy itt. Ahogy azzal sincs bajom, hogy Marcus rappelni próbál egy stúdióban, miközben én a lakbért próbálom összekaparni. Nem az én dolgom, hogy mások túlélésén problémázzak. Ha a város azért kap pénzt, hogy valami gazdag utcát aszfaltozzon, hát csak csinálják meg! Isten tudja, hogy én aztán nem fogok senki másra gondolni, ha valaki felajánl nekem egy köteg pénzt.

Megmozgatom a lábujjaimat az Ünneplős Cipőmben, miközben a hinta megáll, és érzem magamon Alé elszánt tekintetét.

– Én ezt nem hiszem el – szólal meg.

– Miről beszélsz?

Megrázza a fejét, a saját mámora lelassítja.

– Nem, neked túl nagy szíved van ahhoz, hogy elárulj másokat, Ki, te nem vagy elég kegyetlen az ilyesmihez. Tudom, hogy nem hagynád ott Marcust, Trevort vagy engem csak azért, hogy nagyot kaszálj.

Szeretném hinni, hogy téved, de ha így volna, akkor egész nap itt maradnék a hintán, és úgy betépnék, hogy ne kelljen semmi másra gondolnom, csak Alé tetkóira, meg arra, hogy az utcák széttöredeznek, és idővel annyira szétesnek majd, hogy porban fogunk gyalogolni.

Helyette inkább Marcusra gondolok, hogy régen az utcasarkon próbáltuk eladni a kartonpapírra festett képeimet. Épp csak annyit kerestem velük, hogy újabb festéket vehessek, de Marcus meg én együtt csináltuk, egymást választottuk. Ideje, hogy megmondjam neki, nem csinálhatok meg helyette minden nehéz dolgot, ha ő semmit se tesz értem. Megmondani neki, hogy ideje letenni a mikrofont és szembenézni az utcákkal, ahogy én is tettem az elmúlt hat hónapban.

– Muszáj megkeresnem a Marcust – szólalok meg, azzal leugrok a hintáról, és elmosódottnak látom a világot, folyton elmegy a fókusz, minden éles, de forog. Otthagyom Alét a hintán, egy füstkarika pöffen elő a szájából, mintha egész eddig bent tartotta volna, és rám se kell néznie, mert a blézer már most átvette az Ünneplős Cipő illatát, és ma, a temetésnapon nekem csak erre van szükségem.

Tartalom

Éjjeli árnyak (részlet)

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License