részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Mike Edison: Sympathy for the Drummer. Why Charlie Watts Matters.
Backbeat Books, Lanham, 2019.

Fordította Kabdebó Flórián

Copyright © 2019 by Mike Edison
Cover photograph by Ethan Russell © Ethan Russell

Hungarian translation © 2023 Kabdebó Flórián
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Oláh Gábor

ISBN 978 963 620 009 1

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc
Szerkesztette Bajtai Zoltán
Olvasószerkesztő Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Kecskés Ildikó

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés: HÖLGYEIM ÉS URAIM! A ROLLING STONES!

1. Minden, ami jazz

2. Az ördög zenéje

3. Nem halványul

4. Charlie ma este nagyon jó

5. „Rip this joint”

6. A virtuozitásról

7. The Harder They Come

8. Respectable

9. Hang Fire

10. Hol a dobosom?

11. Hidak a semmibe

12. Blues in the Night

Köszönetnyilvánítás

Diszkográfia

A szerzőről

Jegyzetek

A forradalom előtt: a Rolling Stones civilben teszi a dolgát a BBC Juke Box zsűrijében, 1964. (Pictorial Press Ltd./Alamy)

Bevezetés HÖLGYEIM ÉS URAIM!
A ROLLING STONES!

Ez a zenekar nyíltan lázított a fennálló renddel szemben, és trónkövetelőként lépett fel a zenei életben is. Erősek és gyönyörűek voltak, minden vetélytársukat maguk mögé utasították. Charlie Watts dobosként sodró lendületet vitt az érzéki riffekbe, a húzós tánctémákba, a szutykos alagsori boogie-ba és a kegyetlen drogos sirámokba. Keményebben nyomták, mint akárki azelőtt, több stílussal és egyéni ízzel, mint azt addig bárki is lehetségesnek gondolta volna. A precizitás és a ki-nem-szarja-le lazasága egyszerre jellemezte zenéjüket. Nem voltak hajlandók a megalkuvásra. Még ha ártatlan countryt játszottak, az is a heroinról szólt.

Ugyanazzal a hévvel és fantáziával fordultak a jövő és a múlt felé is. Az amerikai zenetörténetet a saját képükre formálták, egy alternatív univerzumot teremtve, ahol a country és a blues durvasággal és LSD-vel, a táncritmusok könnyedsége a gitárok fémes hangzásával keveredett. A gospeljük trágár volt. Minden megnyilvánulásukból szexuális túlfűtöttség áradt.

És a maga fizikai valójában is az egész zenekar mögött, a pergődob fölé hajolva öt évtizeden át ott ült Charlie Watts, aki játék közben valóságos sámánná vedlett át, a sziszegő lábcinek követhetetlenül nyíltak és zárultak, szex és voodoo szólt a hangszeréből, egyfolytában az ördöggel cimborált, fesztelenül és kifinomult művészi érzékkel csépelte a dobokat.

Charlie Watts szemtanú, túlélő, harcos költő volt a szó klasszikus értelmében, dobverőinek kiszámíthatatlan pergőtüzét elegáns barbarizmussal, boszorkányos ügyességgel eresztette szabadjára. Könnyed szvingelésével és szertelen, szokatlan lepörgetéseivel úgy hatolt a zene mélyrétegeibe, mint egy igazi énekes, és a korszak legdémonibb dalaiban hallható kérlelhetetlen zakatolásával végül elismerést vívott ki annak a zenekarnak, amely legjobb koncertjein komoly fenyegetést jelentett a fennálló politikai rend számára is. Egy olyan zenében is helyet talált magának, amely egyébként nem hagyott túl sok mozgásteret a dobos számára. Megnyújtott időzítéssel játszott, kicsit az ütemek mögé dobolt, és míg mások szétverték a hangszerüket, mert a közönség a látványosságra volt vevő, ő finoman és alázattal játszott a jóval szerényebb szerelésén, miközben mégis lendületes, biztos alapot hozott. Teret engedett az énekesnek és a gitárosnak, az egész zenekart felszabadította a játékával.

°°°

Charlie Watts a Rolling Stones dobosa volt. Ez a népszerű angol banda egy füstös londoni klubból indult 1962-ben, és karrierjük zenitjén ők voltak a világ legjobb rock ’n’ roll bandája. Az, hogy kiérdemelték ezt a titulust, vitathatatlan. Nehéz elképzelni, hogy bárki is annyira tájékozatlan lenne e könyv olvasói közül, hogy ne tudna semmit a Rolling Stonesról. Mégis furán venné ki magát, ha nem szánnánk egy kis időt arra, hogy tisztázzuk, kik is ők. A dob különben sem szólóhangszer, zenekarban tud csak igazán érvényesülni, egyetlen dalt sem lehet kizárólag dobon eljátszani. Elkerülhetetlennek érzem tehát, hogy bemutassam az egész zenekart.

Az énekes egy Mick Jagger nevű fickó, akire Charlie néha Pán Péterként utalt, mert mintha rá se lenne hatással az idő múlása. Hetvenhat évesen is titokzatos, ide-oda ugráló, táncoló figura. Még a tinik is arra kíváncsiak, hogy mit reggelizett, mert ők is azt kérik. Időnként az egyik legnagyszerűbb szövegíró. Költő, aki byroni ösztöneivel a Rolling Stones valóságából merített ihletet, akire hatással voltak az idők, amelyben éltek, a földcsuszamlásszerű korszakváltás, amelynek során magabiztosan jutottak el a bluestól a Beatlesre adott durva és frivol válaszig (az LSD egyszerre volt átok és áldás), valamint a rock arisztokratái, a punk lázadók és végül a showbiz-titánok közé, akiknek életműve és szinte mitikus státusza felmenti őket a kényszer alól, hogy folyton új lemezeket adjanak ki, amelyekkel stadionokat tölthetnek meg. Mick olyan dalszövegeket írt, amelyek generációk életérzését fogalmazták meg, énekel bennük a Kennedy-gyilkosságokról, nem hallgat az erőszak állandó jelenlétéről, ugyanakkor ünnepli a szerelmet, annak minden létező formáját. Rossz természetének rabjaként írhatta meg a „Stupid Girl”, az „Under my Thumb” vagy a „Some Girls” szövegét, és ha ezek a számok a következő évszázad elején születtek volna, ellehetetlenítik szerzőjüket. Sokáig extravagáns biszexuálisként élte az életét, a fellációt mindkét fél oldaláról megismerte, szenvedélyesen énekel a legkülönbözőbb testű és bőrszínű nőkről. Időnként vagány művész, fantasztikusan tehetséges énekes volt, udvari bolond, idős államférfi, divatmajom, valamint divatdiktátor, a divat áldozata és a rocktörténelem legnagyszerűbb frontembere is. Egy elcseszett istenség, mint a jobbak általában.

Míg Mick volt a nap, az égbolt és a csillagok odafenn, gyerekkori haverja, Keith Richards két lábbal állt a földön. Egy gitáros zseni, akit kivételes ritmusérzékkel és jó ízléssel áldott meg a sors, aki összegyúrta Chuck Berry kettősfogásait a deltabluesban használt szabad hangolással, és megtoldotta az egészet egy kis természetes életörömmel. Olyan egyszerű riffeket pengetett, mint addig senki, de sosem engedte, hogy az egója eluralkodjon a játékán. Már rég csak túlélőként beszélnek róla, mert valamikor ő volt a legünnepeltebb hernyós a földön. Bepiálva és belőve is keményebben tolta, mint bárki más, legendája szent volt és sérthetetlen, mint Artúr királyé. Az igazság az, hogy ő nem annak ellenére maradt életben, hogy a Rolling Stonesban játszik, hanem épp annak köszönhetően. Ahogy a „Jumpin’ Jack Flash” riffje is sokkal inkább életigenlő, mintsem destruktív. Keith tökéletes ellentéte volt Micknek – a Jagger/Richards szerzőpáros lett az a tengely, amely körül a Stones forgott, és a színpadon ők lettek a Csillám Ikrek, a rock ’n’ roll forradalom Bonnie és Clyde-ja. Ám a gépezet lelke mégiscsak az a fickó volt ott hátul, a dobok mögött.

Keith a lehető legjobb zenésztárs volt Charlie Watts számára, és ők ketten szinte zenekaron belüli zenekart alkottak. Ők találták ki a Stones egyéni hangzását. Keith súlyos akkordozása, kemény riffelése hangsúlyokat vitt Charlie szvinges dobolásába, megnyomva az ütem kezdetét, hogy onnan finoman ereszkedhessen vissza, ami a Stones stílusának fő jellegzetességévé vált. És ezért volt Charlie Watts igazán fontos. Mindenkinél jobban érezte a különbséget az előjáték és a behatolás között. Felvillanyozta Keith Richardsot. Felrobbantotta Mick Jaggert.

°°°

Charlie, Mick és Keith voltak a Rolling Stones. Mindenki mást le lehetett cserélni. A csapathoz tartozott még Brian Jones is, a banda alapító tagja, aki számtalan hangszeren játszott veleszületett tehetséggel, aki ügyesen elsajátította a nagyvárosi aszfaltbluest, amit Elmore James és Slim Harpo játszott. Célt fogalmazott meg a zenekarnak, slide-technikával gitározott, és a szájharmonikával is könnyedén bánt. Keithtel közösen kezdte el azt, ami széles körben úgy vált ismertté, mint „az ősi összhang művészete”, amikor a ritmus- és a szólófunkció nem különül el élesen egymástól, kettejük gitárjátékából létrejött egy organikus egység, melyben egyikük sem uralta le a hangzást. Később Brian olyan egzotikus hangszerekkel egészítette ki a megszólalásukat, mint a cimbalom és a marimba. A korai Stones-slágerek megírásában is komoly szerepet vállalt, míg végül a drogoktól kiégve önpusztító életmódjának áldozatává vált. 1969-ben a zenekar közösen úgy döntött, hogy megválnak tőle, és hamarosan holtan találták saját úszómedencéjében. Sokan siratták, ő pedig számtalan titkot hagyott az utókorra.

Mick Taylor, Brian utóda, teljesen más típus volt. Eredetileg szólógitáros, aki nem bánta azt sem, hogy a ritmusszekcióban kapott helyet, aki egyszerre hozta az éles kísérőakkordokat és a könnyedén áramló melódiákat a Stones klasszikussá vált felvételein. Ekkor tettek szert először a világ legnagyobb rock ’n’ roll bandája címre, és nem kérdés, érinthetetlenek voltak, a legnagyobbak abban, amit csináltak, minden utánuk következő banda számára modellértékűek a zenében, a divatban és abban, ahogy a drogokhoz viszonyultak. Taylor sértve érezte magát, hogy nem írhatott dalokat, ezért lépett le hamarosan, de úgy tűnik, ezt azóta is bánja.

Új gitárost kerestek, és néhány meghallgatás után régi haverjuk, a Faces gitárosa, Ronnie Wood mellett döntöttek. Ronnie igazi zűrös arc, belassult figura, aki jó barátra talált Keithben, a kalózban, aki ritkán mozdult ki fegyvertelenül otthonról, és „az ősi összhang művészete” ismét tökéletesen valósult meg kettejük játékában. Ronnie tovább maradt tag, mint az őt megelőző két gitáros együttvéve, így már ő sem cserélhető le egykönnyen, de feltehetőleg azért kellett húsz évnek eltelnie, mire igazi partnerként és nem csupán könnyen lecserélhető alkalmazottként kezelték, mert Jagger és Richards fogyóeszköznek tekintette a másodgitárost. Mindig is kockázatos volt állást vállalni ebben a zenekarban.

Végül, de nem utolsósorban szólnom kell a Rolling Stones súlyosan alulértékelt basszgitárosáról, Bill Wymanről, akinek a teljesítményét és szerepét soha nem említették érdemeinek megfelelő módon. Gyakran a káosz kellős közepén is egyben tartotta a bandát, biztos kézzel, tökéletesen játszva a hangszerén, rendet tartva a totális kuplerájban. Játéka szerves részét képezte a Stones-hangzásnak. A távozását hivatalosan 1993-ban jelentették be – ötvenhat éves volt, és miután harminc évet lehúzott a Stonesban, úgy tűnt, felszabadulásként éli meg az elválást. Ha még a kezdetek kezdetén lépett volna ki, talán másképp alakul a Stones sorsa. Képes volt arra, hogy amit játszott, ráhagyja az utódjára, aki tökéletes technikával játssza azt.

És voltak itt billentyűsök, pontosabban zongoristák, közülük egy, akit a kinézete és nem a tehetsége miatt léptettek vissza; egy szaxis, akinek szintén fontos szerep jutott a hangzásban, ám kirúgták, mert megtöltött egy fürdőkádat Dom Pérignonnal – ez még a Rolling Stonesban is tilos volt; és egy producer, aki hozzásegítette őket, hogy a fiatalkorú elkövetőkből igazi gengszterekké váljanak, mielőtt még teljesen kiégnének a drogoktól. Ez egy olyan merész történet, mint az Exodus vagy bármelyik gospel, csupa harag és feltámadás. És már meg is érkeztünk.

De térjünk a tárgyra: Charlie Watts egy megátalkodott jazzrajongó volt, aki nem igazán kedvelte a rocn ’n’ rollt, és akit hidegen hagytak a drogok, mégis találkozott velük, mikor összekerült a Stones-zal. Az a képessége, ahogy a szakadt bluest, a lepukkant countryt és a szennyes hard rockot ugyanolyan feszesen tolja, nélkülözhetetlenné tette őt a bandában. A legnagyobb rock ’n’ roll banda nem létezhetett a legnagyobb rock ’n’ roll dobos nélkül.

°°°

Sokat írtak már a Rolling Stonesról, főként a Micket és Keitht övező állandó rejtélyről, a belviszályokról és a nőkről. Vannak közöttük dühödt feminista röpiratok, hízelgő dicshimnuszok, kritikai esszék, rajongói könyvek, szenzációhajhász firkászok szimfóniái, életrajzok, producerek, groupie-k és piócák iratai, és egy amolyan bölcsességeket tartalmazó kiadvány, amelyet Keith interjúiból szerkesztettek. Vannak díszkiadások, lejegyzett interjúk és egy halom fotóalbum. És mintha nem lennének megelégedve azzal, hogy a legjobban dokumentált emberek közé tartoznak, sokan közülük megírták a könyvüket, amelyben a sztorit saját szemszögükből mesélik el. Egyedül talán abban egyeznek meg valamennyien, hogy Charlie Watts volt ennek a járgánynak a motorja. Keith már számtalanszor elmondta, hogy ha „nincs Charlie, nincs Stones”. És mégis, a Charlie Wattsról szóló irodalom vérszegény, hiányzik az összképből.

Talán sok köze van ennek Charlie alázatosságához. Ha szókimondóbb lett volna, kevésbé úriember, ha nem valódi zenészként, hanem megszállottként játszott volna; vagy ha a humora nem lett volna olyan száraz, ha belevetette volna magát a drogozásba és a szexbe és a káoszba ahelyett, hogy az antirocksztárt játssza – fiatalon házasodott, jó modorú, és nem igazán érdekli a rivaldafény –, talán ha autóval hajtott volna bele egy úszómedencébe és hoteleket gyújtott volna fel, akkor születhetett volna róla egy könyv vagy film. Ha lézert lövellt volna a szeméből, akkor tehettünk volna vele egy kört a vidámparkban. Ám végigélt ő is mindent a zenekarral: az altamonti gyilkosságot, a rengeteg drograzziát, és részt vett a korszak legklasszabb zenéinek a létrehozásában. Tört ritmusokból építkező lepergetései a jó felvételeket nagyszerűvé tették, és minimál dobszerelése fix pontja lett minden idők legkeményebb dalainak. Ősi tudás volt a játékában, és képes volt belecsempészni a jazzt a világ legveszélyesebb rock ’n’ roll bandájának a zenéjébe is.

Ötven éven át nézte a dobok mögül, hogyan rázza Mick Jagger a fenekét, és nemcsak hogy élethossznyi időt túlélt az úton Keith Richards-szal, de együtt vert a szívük, a legolajozottabb, legszexibb ritmusszekcióként a műfaj történetében. Van egyáltalán a világon zenekar, amelyet valami módon ne befolyásolt volna a Rolling Stones? Azt hiszem, ideje, hogy a dobosra is szánjunk némi időt.

Charlie Watts New York Cityben, 1964. (Trinity Mirror/Mirrorpix/Alamy)

1. Minden, ami jazz

A dobolás nagyon lármás tevékenység. A dob hangos hangszer, és sok helyet foglal. Már az otthoni gyakorlás is alkalmas a szomszédok felbosszantására, akik hajlamosak a rendőrséget is ráuszítani a zenészre, színpadon pedig a dobos nem érheti be talpalatnyi hellyel, mint a basszgitáros. A lábdob ágyúdörgése és a pergődob gépfegyverszerű csattogása egész csatateret követel magának. Nem véletlen, hogy egykor a harctereken is dobpergés festette alá a csatazajt. Erről tanúskodnak az amerikai polgárháborút megörökítő festmények is. Százötven évvel ezelőtt is ugyanúgy sokkolták az ellenséget, ahogy aztán Gene Krupa a „Sing, Sing, Sing” állótam-témájával terrorizálta közönségét, és tette a Benny Goodman Orchestrát korának Metallicájává.

°°°

Emlékszem egy gyermekkori tévéműsorra, ahol a versenyzők szórejtvényeket oldottak meg, és egy alkalommal úgy hangzott a segítség, hogy: „a legrosszabb dolog, amit egy gyerek a szüleinek mondhat”. Gondolhatnánk itt mindenféle ocsmányságra, de a válasz meglehetősen egyszerű volt: „dobolni szeretnék”. A dob az a hangszer, amelyre a diszkó nevű kokainpalotákat építették hetvenes években, ahol a lábnehéz bumm ssswakk, bumm bumm sssswakk ütemek jelentették a betont a keverőben, de ez a hangszer hozta megbízhatóan már a jazz alapját is, a sok csodálatos ritmusképletet, és természetesen a rock ’n’ roll nevű szörnyeteg is neki köszönheti pusztító erejét. Egy ügyes dobos egy szomorú dalt még szomorúbbá tud tenni, egy boldog refrént a mennyekbe tud emelni, hatásos ajzószer tud lenni a szexben, kezdve már a táncparketten, ahol oly sok enyelgés és forradalom indult útjára.

A lábdob és az álló tam rémes puffanásait a hatalmas cintányérok ijesztő csattanásai kísérik. A cintányérok hatalmas, kerek fémtárgyak, amelyekkel a dobos körbeveszi a szerelést. Borotvaéles szárnyú repülő csészealjak, egy földönkívüli dzsungel rézragadozói. Arra találták ki őket, hogy túlharsogják a szimfonikus zenekarok, a szvingbandák és a rémesen hangos rockzenekarok lármáját, a hangerő-fetisiszta gitárosok játékát, ami hűtőszekrény nagyságú erősítőkből robban elő. Ezért például a Led Zeppelin IV-et beszívott állapotban hallgatva azt hiheted, hogy cseng a telefon, pedig dehogy.

Egy pocsék dobos rövid úton ki tud csinálni egy dalt. Gyakran eszembe jut, amit Bob Dylan tanácsolt kezdő ütőhangszereseknek: „Megmondom inkább, hogy mit ne csináljon a fickó. Az »I Get a Kick Out of You«-ban semmiképp se csapjon oda a »kick« szónál a beütőcinre.” A jó dobos ellen tud állni az efféle kísértéseknek, és Charlie Watts sem játszotta le a színpadról a bandát, soha nem akart villogni parádés lepörgetésekkel, nem versengett a banda többi tagjával megkülönböztetett figyelemért, soha nem játszott semmit csak azért, hogy megmutassa, képes eljátszani. Olyan finomságokat is bele tudott vinni a játékba, amelyeknek egyébként nem sok tere volt ebben a műfajban, és Keith Richards-zal ketten alapjaiban határozták meg a Stones zenéjének lüktetését.

Más stílust képviselt Keith Moon, aki kegyetlenül csépelte a tamokat, és a Who „Won’t Get Fooled Again”-je többek között neki köszönhetően lett a vad, lázadó öröm himnusza, ám lehet, hogy egy Cole Porter-klasszikus kifogott volna rajta. A Rolling Stonesban is tíz másodperc alatt elvérzett volna. Egyébiránt a „Won’t Get Fooled Again” talán az egyetlen olyan szám Moon karrierjében, amikor ‒ a számítógép-vezérelte szintetizátortracknek köszönhetően ‒ pontosan tartotta a tempót, és így nem fulladt anarchiába a lángolása ‒ legalább hat percen át. A tempótartás az egyik legfélreértelmezettebb mumusa a jó dobolásnak. A pontosság nem minden. A leghétköznapibb hasonlattal élve senki sem szeretne olyan partnerrel közösülni, aki egy metronóm könyörtelenségével mozog, ezért a rock ’n’ roll is nagy szabadságot enged meg a tempó terén. És ahogy a szexben, úgy a rock ’n’ rollban is a roll a legfontosabb, ott van a lüktetés, a lendület, a ringás. Ahogy Keith Richards szerette mondogatni: „A roll rohadtul fontos, mindennek az alapja. A rock nem számít, ne törődj vele, a roll a lényeg. Sajna a legtöbb csávó hülye hozzá.” A roll az előjáték, a rock a behatolás. Minden hülye be tudja verni. A kölykök, a kanos tinik is. Charlie Watts viszont játszik.

°°°

Minden szuperhősről tudnunk kell, honnan érkezett. Charlie Watts a háború sújtotta Londonban született, Charles és Lilien gyermekeként 1941. június 2-án. Apja teherautó-sofőr volt a London, Midland és Scottish Vasúttársaságnál. Ennél is fontosabb azonban, mekkora hatást tett Charlie-ra Gerry Mulligan „Walking Shoes” című száma, ami inkább volt rhythm and blues, mint tiszta jazz. A „Walking Shoes” lazán szvingel, hiányzik belőle a bigband-korszakra jellemző súlyos sodrás. Könnyed, fülbemászó, szexi, csábító, ám semmiképp nem izgató. A dobok komótosak. Az egész inkább hűvöskés, nem szenvedélyes. Charlie tizenhárom évesen hallotta először, és nem sokkal ezután eltávolította egy bendzsó húrjait, majd nekiesett a saját dobseprűivel. Charlie soha nem járt zeneiskolába, de amikor az apja látta, hogy a fia egy év után sem hagy fel a dobolással, hirtelen önzetlenségi rohamában vett neki egy használt dobfelszerelést.

Charlie grafikus tervezőként is ígéretes tehetségnek bizonyult, egy képzőművészeti iskolában tanult, melynek befejezése után a reklámiparban helyezkedett el, ahol gyors karrier várt rá, ám ő jobban szeretett dobolni, főleg miután a fellépéseivel pénzt is keresett. Kávézókban játszott kisebb zenekarokkal Thelonious Monkot meg más modern jazzt, de barmicvókon is felléptek. Minden stílusban könnyedén eligazodott ‒ ha a zongorista tudta a dolgát, Charlie ment utána. Mindenekfelett azonban a jazzt imádta, és imádott dobolni. Persze hogy szívesebben zenélnek az emberek annál, mint hogy beüljenek egy irodába, ám hányunknak van bátorsága meghozni ezt a döntést? Sokan hagyják abba a zenélést, hogy fogorvos legyen belőlük, és mindenki jobban jár így, mert az ő életük is boldogabb lesz, illetve a világ is sokat köszönhet áldozatvállalásuknak.

Charlie ronggyá olvasta a DownBeat magazint, de nemcsak a tengerentúlon menőnek számító zenékre volt kíváncsi, hanem a divat is érdekelte. Azok a jazzmuzsikusok tudták, hogyan kell öltözködni, és Charlie valahol menet közben rájött, hogy nemcsak jól kell zenélni, hanem jól is kell kinézni. Évekkel később persze már Stones-pólóban is színpadra léphetett, de eleinte öltönyben és nyakkendőben is meg kellett tanulnia játszani. Charlie a hetvenes években sokáig tartotta a helyét a „legjobb dobosok” listáján, a kétezres évek elejére viszont a „legjobban öltözött zenésznek” is nevezték olyan magazinokban, mint a Vanity Fair és a Gentlemen’s Quarterly. Zenekarának egyes tagjai kivételes túlélőképességükkel hívták fel magukra a világ figyelmét, Charlie viszont dörzsölt fickó volt, kifinomult modorral, valóságos divatkirály.

°°°

Charlie pályája kezdetén olyan nagyágyúk neve fémjelezte a szakmát, mint a Count Basie Orchestrában doboló Papa Jo Jonesé és Philly Joe Jonesé, aki többek között Miles Davisszel vált híressé. Charlie főleg tőlük leste el a pontozott nyolcadok és triolák használatát, amelyek lendületessé teszik a játékot, de sokat áradozik olyan példaképeiről is, mint amilyen Sid Catlett és Dave Tough voltak, ezek a kis híján feledésbe merülő harmincas évekbeli dobosok. Áhítattal idézi fel azokat az időket, amikor a New York-i 52. utca a jazz Mekkája volt. Míg az őt követő generáció azt bánta, hogy nem láthatta Hendrixet Woodstockban vagy a Zeppelint a Forumban, Charlie inkább azt sajnálta, hogy már nem nézhette meg Duke Ellingtont a harlemi Cotton Clubban, Louis Armstrongot a chicagói Roselandben vagy Charlie Parkert bárhol.

Annyira kedvelte Charlie Parkert, hogy írt egy gyermekkönyvet róla képzőművészi és tervezői karrierje kezdetén, 1960-ban – Ode to a High Flying Bird címmel. „Gyakran hallotta, amint a barátai arról a New York-i helyről csivitelnek egymással, ahová Kansas City-beli fészkéről Charlie Parker elrepült”, olvashatjuk a könyvben. 1991-ben immár ünnepelt sztárként a Charlie Watts Quintet From One Charlie című albumán elevenítette fel újra a gyermekkönyv témáját. Charlie Watts mindig hű maradt a gyökereihez, és a jazz még a Rolling Stonesban töltött évek alatt is vele maradt.

Jól néz ki Németországban, 1965. (Hermann Schröer/Timeline Images/Alamy)

Rajongott a bebop legkiválóbb dobosaiért, az olyanokért, mint Max Roach, Kenny Clarke és Roy Haynes, vagy az olyan jazzikonokért, mint Chick Webb, Baby Dodds és később Tony Williams – ezt fiatal tehetséget Miles Davis fedezte fel, és vette be a kvintettjébe a hatvanas évek közepén –, de nagy hatást tett rá John Coltrane dobosa, Elvin Jones is, akinek hatása a Jimi Hendrix-trió Mitch Mitchelljének kemény és féktelen stílusán is érezhető. Charlie Watts mindig tudta, hogy kitől mit érdemes ellesnie. Abban az időben, amikor Charlie Watts saját egyéni stílusának a kialakításával kísérletezett, Gene Krupa gyakorolta a legnagyobb hatást a dobosok fiatal nemzedékére. Krupa volt a „szving királya” és az az ember, aki mindenki másnál nagyobb sztárt csinált a dobosokból. Mikor belekezdett a „Sing, Sing, Sing” dobszólójába a Benny Goodman Orchestrával 1937-ben, a közönség teljesen beindult. Ha boogie-t játszott, a dob dübörgött a keze alatt. Soha azelőtt nem uralta még ilyen ősi ritmus a big band színpadát. Becsempészte a dzsungel hangjait a koncertterembe. Ez már akkor rock ’n’ roll volt, amikor ez a szó még teljesen mást jelentett.1

Krupa játéka a „Sing, Sing, Sing”-ben a modern dobszóló kezdetét is jelentette, melyet olyan híres szólók követtek a jazz és a rock történetében, mint amit Joe Morello adott elő a Dave Brubeck Quartet „Take Five”-jában, de itt kell megemlítenünk a The Surfaris „Wipe Out” című szerzeményét, melyben Ron Wilson pergette a dobverőket, és a Led Zeppelin „Moby Dick”-jét John Bonhammel a dobok mögött.

Ám ez egy másik történet. Egyelőre ott tartunk, hogy milyen remek választásnak bizonyult, amikor a Rolling Stones egy jazz-zenészt ültetett be a dobok mögé, akinél a roll mindig fontosabb volt a rocknál, aki képes volt visszafogni az egóját a zenei összhatás érdekében. Míg mások harceszköznek tekintették a hangszerüket, Charlie kifejezőeszközként kezelte. Tudta, mikor kell lazán játszani, és mikor kell döngetni. Charlie szólózott. Nem azért, mert tudott, hanem éppen azért, mert elég jó volt ahhoz, hogy ezt ne kelljen bizonygatnia.

Jegyzetek

1 A „rock’n’roll” kifejezés eredete a matrózénekekre vezethető vissza, melyek a hajó ringását mondták el dalban. Egy idő után felbukkan a téma a spirituálékban és gospelekben is, például az olyan sorokban, mint a „Mózes karjaiban ringani”; de hamarosan szexuális tartalommal is telítődik a motívum; általában Trixie Smith 1922-es „My Man Rocks Me (With One Steady Roll)” című szerzeményét tartják az első ilyen dalnak.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License
Ysabeau Office – SIL Open Font License