Rebecca Makkai: I Have Some Questions For You

Copyright © 2023 by Rebecca Makkai Freeman

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rebecca Makkai: I Have Some Questions For You

VIKING, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2023

Fordította: Heinisch Mónika

ISBN: 978 963 598 247 9 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Lucia Bernard

A magyar borítót szerkesztette: Faniszló Ádám, Coverist Studio

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Balázs Piroska, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: szépirodalom, thriller

– Biztos hallott róla – bátorítom. A szálloda bárjában mellettem ülő nő, akiről kiderül, hogy fogorvos, meggondolatlanul beszélgetést kezdeményezett velem, de hamar kifogyott a gyerekeimről szóló kérdésekből, és rólam faggatózott.

Néha egyből rátapintanak. Máskor kérdezősködnek:

– Nem az, akit a pasija a pincébe zárva tartott?

Nem! Nem. Nem az.

Nem az, akit leszúrtak egy…? Nem. Nem is az, aki beszállt a taxiba egy…? Az más volt. Nem az, akit egy gimis kanbulin…? Akkor akit bottal ütlegelt…? Hát? Akit kalapáccsal? Az a lány, aki az elvonón találkozott a párjával, aztán…? Nem. Az, akit egy kukkoló figyelt kocogás közben mindennap? Aki azzal bőszítette fel a férfit, hogy nem jött meg neki? Akinek a nagybátyja? Vagy a másik nagybácsis?

Nem. A medencés eset. Amikor alkoholt találtak a… és a hajszálait mindenfelé. Á, amikor a fazon vallomást tett… igen. Az.

Ilyenkor megnyugodva bólintanak. De mi ebben a megnyugtató?

A szomszédos bárszéken ülő nő kiveszi a zellerszárat a Bloody Maryjéből, és elropogtatja. Öblítsen, szól a fogorvos. Szájak öblítik ki magukból az emléket, a lány nevét.

– Igen, arról hallottam – mondják ilyenkor.

Hallottak, mert ma már csak egy történet, többé-kevésbé ismerős, töredékes emlék, amelynek teljes megértéséhez ajánlott bonyolult térképeket és eseménysorokat bemagolni.

– A bentlakásos iskola! – vágják rá. – Emlékszem a videóra. Maga ismerte azt a lányt?

Ha rákeresünk a New Hampshire-i gyilkosság kifejezésre, a metamfetamintól megvadult bűnözők rendőrségi arcképfotói mellett az ő neve is felbukkan. A kattintásvadászok általában ugyanazt a képet használják: ahol titkos szomorúságot sejtetve csak a szájával mosolyog, a szemével nem. A teniszcsapat tagjai közül vágták ki, az iskolai évkönyvből, és Thalia ismerősei jól tudják, hogy nem volt szomorú, csak fotózáskor mosolygott kényszeredetten.

Ez az a sztori, amit mindig felelevenítettek és újrameséltek.

Az, amelyikre mindenki felkapta a fejét a fiatal, fehér, szép és gazdag áldozat miatt.

Amikor olyan zöldfülűek voltunk, hogy az okosabbaktól vártuk a megoldást.

Amiben talán a legnagyobbat tévedtünk.

Talán akkor követtük el együtt a hatalmas hibát, amelynek súlyát egyénenként alig éreztük a vállunkon.

Első rész

1.

2016-ban láttam először a videót. Ágyban a laptopommal, a fejemen fülessel, nehogy Jerome felébredjen a hangra, és magyarázatot kérjen. A gyerekek a folyosó másik végén aludtak. Átmehettem volna megnézni őket, megérinteni meleg arcukat, érezni a bőrömön forró leheletüket. Beleszagolhattam volna a lányom hajába – talán a levendula és a totyogó fejbőrének megnyugtató illatától én is el tudtam volna szenderedni.

De egy húsz éve nem látott barátom küldött egy linket, és muszáj volt rákattintanom.

Lerner és Loewe Camelot című darabja.

Színpadmester és műszaki vezető voltam egy személyben. Egyetlen rögzített kamera vette az egészet, túl közel a zenekarhoz, túl messze a mikroport nélkül éneklő kamaszoktól. 1995, VHS minőség, az operatőr audiovizuális szakkörre jár. Basszus, sejtettük, hogy nem vérprofi az előadás, de hogy ennyire rossz, azt nem gondoltuk. Aki két évtizeddel később feltöltötte és ellátta jegyzetekkel, sőt időjelzővel, egészen Thalia Keith megjelenésének pillanatáig, a végén a stáblistát is feltüntette. Beth Docherty, a törékeny Guinevere, Sakina John, a sugárzó Morgan le Fay, afrofonatain aranytüskés koronával, Mike Stiles, a jóképű és szégyenlős Arthur király. Elírva ugyan, de az én nevem is szerepel a listán.

Thalia utoljára a tapsrendnél látszik tisztán, sötét, göndör fürtjeivel kitűnik az elmosódott tömegből. Aztán a többség a színpadon marad születésnapi köszöntőt énekelni Mrs. Rossnak, a rendezőnknek. Az első sorból noszogatják fel, ahol minden este bőszen jegyzetelt. Akkoriban fel sem fogtam, milyen fiatal.

Néhány gyerek kimegy, majd zavartan visszajön. A zenészek is felugranak a színpadra énekelni, Mrs. Ross férje egy csokor virággal lép elő a közönségből, és a stáb is ott téblábol fekete pólóban és farmerban. Én nem vagyok köztük. Biztos benn maradtam a fülkében. Jellemző, hogy ott akartam kihúzni.

A gyülekezés és a köszöntődal összesen ötvenkét másodpercig tart, és ezalatt Thalia egyszer sem látszik tisztán. Egy kommentelő kinagyította a kép szélén virító zöld ruha egy részletét, mellé helyezte a színmintát és Thalia jelmezeit – először fátyolszövettel takarva, Nimue-ként, boszorkányként és tótündérként, majd fátyol nélkül, egyszerű fejdíszben, Lady Anne szerepében. De nem csak az ő ruhája zöld. Például a barátnőmé, Carlottáé is. Nem kizárt, hogy Thalia akkor már nem volt sehol.

A videó alatti kommentáradat nagy része az események időrendjéről szól. Este hétkor kellett volna kezdenünk, de öt perc késéssel indult a kegyesen megkurtított verzió. Talán többel. Mivel a szünetet nem vették fel, azon ment a tanakodás, milyen hosszú szokott lenni egy gimis musicalben. A különféle változóktól függően valamikor 20:45 és 21:15 között érhetett véget a darab. Nekem tudnom kellett volna. Mindent kínos precizitással vezettem a lefűzős mappámban. De azt soha senki nem kérte el tőlem.

Az orvos szakértő este nyolc és éjfél közöttre tette a halál beálltát, viszont ennek az idősávnak az elejét levágja az előadás befejezésének időpontja – ezért vitatkoztak olyan hevesen a netezők, hogy mikor is ért véget.

A YouTube-ról jövök – írta egy kommentelő 2015-ben, és belinkelt egy másik videót. – Ezt nézzétek! ORDÍT róla, hogy egy nagy zagyvaság az egész. Egyáltalán nem stimmelnek az időpontok.

Másvalaki ezt írta: Nem a bűnös ül, a suli megvette kilóra a rasszista rendőröket.

Alatta pedig: Úgy látom, akciós a paranoia-szemüveg! Inkább egy IGAZI MEGOLDATLAN ÜGGYEL foglalkozzatok!

Most, hogy az események után huszonegy évvel visszanézem a videót, az agyam egyik sötét szegletében feldereng egy emlék, ahogy a könyvtárban ülünk Fran barátnőmmel, aki részt vett az előadáson, és a buja szót keressük az értelmező szótárban. Mrs. Ross megelégelte, hogy annyit röhögünk a „május buja havában” soron, és közölte, hogy a buja itt csak élénket jelent, de „nyugodtan ellenőrizhetjük”. Ugyan mit tudhatott Mrs. Ross a bujaságról? Csak a fiatalok lehetnek buják, a férjezett drámatanárnők nem. Ugyanakkor („Szent majomszar!”, ahogy Fran mondta volna vagy mondaná) a Webster is ezt a jelentést adta meg: egészséges, erős, élettel teli. Példának oda is szúrták: buja marhapörkölt. Vihogva menekültünk a könyvtárból. Fran még dalt is költött róla:

– Életemet egy buja marhapörköltért!

Hová tűnt ez az emlék az eltelt évtizedek alatt?

Először a videó nagy részét átpörgettem, leginkább a végére figyeltem. Semmi kedvem nem volt éretlen éneklést és elhangolt vonósokat hallgatni. Aztán újrakezdtem – még aznap éjjel kettőkor, ennyit a melatonintablettáról –, és Thalia teljes alakítását végignéztem. Az első felvonás második jelenetében Nimue-ként hipnotikus tekintettel dalolt a szárazjégfelhőben Merlin háta mögött. Feltűnt egy zavaró mozzanat, ahogy kipillant jobbra a színpadról, mintha a súgót keresné a szemével. Pedig egyszerű szöveget mondott, ugyanazt a sort ismételgette.

Óvatosan átmásztam Jerome oldalára, elvettem az iPadjét az éjjeliszekrényről, és azon is behoztam a videót, hogy kinagyíthassam Thalia arcát, amely úgy sem lett élesebb, csak nagyobb. Enyhe bosszúságot fedeztem fel rajta.

Merlin búcsúbeszéde alatt, amikor elköszön Arthurtól és Camelottól, Thalia megint oldalra néz, sőt kicsit hátrafelé. Tényleg lehet olvasni a szájáról, nem csak a képzeletem játszik velem. Összenyomódnak, majd szélesre nyílnak az ajkai. Leutánozom, és egyre biztosabban érzem, hogy azt kérdezi: „Mi?” Talán csak a kellékeshez beszél, a csapatom egyik tagjához, aki egy elhagyott tárgyat emel a magasba. De mi lehetett az a sürgős közlendő, amikor úgyis épp lement volna a színről?

Erre 2016-ig senki sem figyelt fel a kommentszekcióban. Csak a tapsrend szakaszaival foglalkoztak, hogy Thalia Keith mikor jelenik meg utoljára a színpadon. (Meg persze azzal, hogy mennyire szép.) Sokan úgy érvelnek, ötvenkét másodperc alatt bőven összefuthatott valakivel a színfalak mögött, és észrevétlenül leléphetett.

A felvétel legvégén aztán felbukkan csokornyakkendős kiváló karmesterünk és zenei vezetőnk, és a pálcával a kezében bejelent valamit, bár senki sem figyel rá:

– Köszönjük! Mielőtt távoznának…

Ekkor megszakad a felvétel, csak szürke csíkok vibrálnak. Biztos arra intett minket, hogy szedjük össze a szemetet vagy csekkoljunk be a koleszba.

Figyeljétek Guinevere-t az utolsó két másodpercben! – javasolja egy kommentelő. – Az ott nem egy laposüveg a kezében? Jaj, miért nem lehetek a barátja?

Megállítom a videót, és tényleg, Beth egy fémszínű laposüveget emel a magasba, bízik benne, hogy a pajtásai veszik a lapot, a nézőtéren ülő tanárok pedig rá sem hederítenek. Talán annyit ivott, hogy már mindenre magasról tojt.

A 2005-ös Dateline-különkiadásból egy szót se higgyetek el! – írja valaki. – FULL hülyeség. Különben is, Thalia nevében az első magánhangzó hosszú, inkább „á”, mint „a”, de Lester Holt állandóan „théj”-nek ejti.

Egy válasz: Én azt hittem, TAHL-ia.

Nem, nem, nem – feleli az eredeti posztoló. – Ismertem a tesóját.

Egy másik komment három síró emojival és egy kék szívvel: Olyan tragikus ez az egész!

Onnantól fogva hetekig kísértett álmomban – nem Thalia elfordulása, nem a szájával formált kérdés, hanem Beth Docherty laposüvege. Elő kellett kotornom, hogy aztán újra eltemethessem. Hiába tartottam a kezemben azt a böhöm mappát, a jegyzeteimtől sem lettem okosabb.

A drámások követelték ki az előadást – már előző évben nyaggatták Mrs. Rosst, valahányszor ő ügyelt a koleszban. 1993-ban a Broadwayn is újra műsorra tűzték, ezért mindenki ismerte a zenéjét. Még aki nem látta, az is tudott annyit, hogy középkori dekoltázsok, színpadi csókok és szédületes szólók várhatók. Nekem mint színpadmesternek, semmi extrát nem jelentett, csak kastélyos háttereket, trónokat, kerekeken mozgó fákat – sehol egy húsevő szobanövény, és Ford Deluxe kabriót sem kellett a színpadra tolni. A jövő újságíróinak az egyszerű metaforák végtelen sorát kínálta. A bentlakásos iskola mint erdei királyság; Thalia, a varázslónő, a hercegnő, a mártír. Mi is lehetne romantikusabb? Mi lehetne tökéletesebb, mint a lány, akit a halál nem hagyott megöregedni. A tiszta lap. Vágyaink tükre, akit saját vágyai nem háborítanak. A lány eszményének oltárán feláldozott lány. Akit csak gyerekkori fotói őriznek, de már azok is azt sugallják: fiatalon fog meghalni. Mintha már a harmadikos egyéni fotózáson is érzékelte volna a fényképész az arcán, hogy örökké fiatalkorú marad.

A bámészkodó, a kukkoló, sőt az elkövető is… mind fellélegezhettek, amikor a lány a halála által megszületett.

Slágertéma ez az interneten és a tévében is.

És felteszem, maga is hátradőlt, Mr. Bloch.

2.

Akármilyen meglepő, 2018 januárjában a gimibe tartottam a manchesteri reptérről egy jó öreg Blue Cab taxiban, amilyennel annak idején rengeteget utaztam. A sofőr azt mondta, szinte kizárólag a Granbybe járkál.

– Mind elhúztak valamerre a szünetre – jegyezte meg.

– Vagy otthon töltik.

Horkantott, mintha a legrosszabb sejtelmeit támasztottam volna alá.

Megkérdezte, hogy itt tanítok-e.

Kissé meghökkentem, hogy nem diáknak néz. Bár a tükörképem a visszapillantóban jó karban lévő felnőttnek mutatott, szarkalábakkal. Azt feleltem, hogy csak egy kéthetes kurzust tartok. Nem fűztem hozzá, hogy én is oda jártam, és úgy ismerem az útvonalat, mint a tenyeremet. Túlzásnak éreztem volna ennyi információt rázúdítani egy idegenre egy hétköznapi beszélgetés során. A minimeszter fogalmát sem magyaráztam el neki, mert különcségnek tartotta volna, és a végén arra következtet, hogy pont ilyen elkényeztetett diákokhoz illő tanár vagyok.

Fran találta ki, hogy eljöjjek. Ő jóformán nem is távozott. Pár év főiskola, egyetem és külföldi kódorgás után visszatért történelmet tanítani. A felesége a felvételi irodán dolgozott, és a fiaikkal az intézmény területén laktak.

A sofőrt Leenek hívták, és azt mesélte, hogy már „granbys kölykök nagypapáit is” ő furikázta. Kötötte az ebet a karóhoz, hogy ez tipikusan olyan iskola, ahová csak családi kapcsolatok révén lehet bekerülni. Szívesen helyesbítettem volna, de már lemaradtam arról, hogy a kívülállóként megalkotott képét korrigáljam. Azt is leszögezte, hogy „rengeteg a balhé”, és megkérdezte, olvastam-e a hírt „pár éve” a Rolling Stone-ban. A cikk (Szabadon élni vagy meghalni: alkohol, drogok és fulladás egy New Hampshire-i elit internátusban) 1996-ban jelent meg, és igen, mindenki olvasta. A kollégiumi szobánkban ülve e-maileztünk róla, és totál kiakadtunk a rengeteg csúsztatáson és agyament feltételezésen – aztán kilenc évvel később is körbementek az üzenetek, amikor az országos híradó előkotorta az ügyet.

– Ezeket a kis hólyagokat egyáltalán nem nevelik. Egyvalamit tudok a javukra írni: kitiltották az Ubert – folytatta Lee.

– Furcsa, én pont az ellenkezőjét hallottam. A nevelésről.

– Ja, persze, hazudnak, mint a vízfolyás. Ide akarták csábítani tanítani, ezért fényezik magukat.

Az érettségi óta eltelt közel huszonhárom évben mindössze háromszor jártam a Granbyben. Egy korai osztálytalálkozón, amikor még New Yorkban laktam, csak egy órát maradtam. Aztán 2008-ban Fran és Anne esküvőjén a Régi kápolnában. Amikor 2013 júliusában pár napot Vermontban töltöttem, meglátogattam Frant, akkor született az első kisbabájuk. Ennyi. A tizedik, tizenötödik és huszadik évfordulóra nem jöttem el, ahogy egyik Los Angeles-i öregdiák-találkozómra sem.

Csak a Camelot-videó előkerülése után ébredt bennem őszinte nosztalgia a hely iránt, amikor Fran hozzáadott az új csetcsoporthoz, ahol élénk eszmecsere folyt a színházi emlékekről. Meg akartam várni 2020-at, mert reméltem, hogy akkor több évfolyamtársam jön el – elvégre nekünk a huszonötödik jubileumunk lesz, az iskolának pedig a kétszázadik. Csakhogy a felkérés előbb érkezett.

Sokat segített a döntésben, hogy Yahav, a férfi, akivel kifulladt, reménytelen távkapcsolatban éltem, mindössze kétórányira tartózkodott a Granbytől: abban az évben a Bostoni Egyetem jogi karán tanított. Izraeli akcentussal beszélt, magas volt, zseniális és neurotikus. Ebbe a kapcsolatba nem fért bele, hogy csak úgy odarepüljek hozzá. Az viszont igen, hogy a közelében legyek.

Amúgy meg a képességeimet akartam tesztelni, hogy az idegességem és a már-már kamaszos pánikolásom ellenére találkozhat-e valahol bennem a mai énem a Granbyben sínylődő múltbeli fiatal lánnyal. Los Angelesben elvileg bizonyítottam, hogy elértem valamit, hiszen az egyetemi óraadás mellett felfutott a podcastom, a termelői piacon vásároltam, otthon főztem, és csinosan öltözve vittem a gyerekeimet az iskolába, de napi szinten nem érzékeltem, mekkora utat jártam be. Tudtam, hogy a Granbyben majd pofán csap az egész.

Szóval segített a döntésben a pénz, a pasim, az egóm, és – legmélyen, halk visszhangként – Thalia is, meg az, hogy a videó megnézése után valahogy szétcsúsztam.

Mindenesetre felkértek, és én igent mondtam, ezért a hátsó ülésbe kötve vártam, hogy megérkezzünk a suliba Leevel, a megengedett sebességet tizenöttel túllépve.

– Mit fog tanítani nekik? – kérdezte. – Valami Shakespeare-t?

Elmondtam, hogy kétféle órám lesz: podcastolás és filmes tanulmányok.

– Filmes tanulmányok! – hökkent meg. – Nézik vagy forgatják?

Úgy éreztem, bármit felelek, csak rosszabb színben tüntetem fel magamat és az iskolát.

– Filmtörténetet tanítok – böktem ki végül, bár ez csak félig volt igaz. Hozzátettem, hogy a Kaliforniai Egyetemen sikerrel tartottam filmes kurzusokat, amivel egy csapásra a Bruins focicsapatra tereltem a beszélgetést – ez a trükk többnyire beválik. Lee monológja alatt helyeslő hangokat hallattam. Már csak húsz percet kellett kibírnom, és rohamosan csökkent az esélye, hogy a podcastokról faggasson vagy kioktasson Quentin Tarantinóról.

A suli kifejezetten a filmes kurzus miatt hívott meg, és én kettőt is ígértem nekik, mivel az dupla pénz… Amúgy sem tudtam volna megülni a fenekemen, ezért ha már a gyerekeimet hátrahagyva két hétre az erdőbe költöztem, minél többet akartam magamra vállalni. A teljesítménykényszer a magasan funkcionáló neurotikusok tünete, egyszersmind a sikerem kulcsa.

Akkoriban egy Dámadráma című sorozatban dolgoztam fel a nők filmiparban betöltött szerepét, vagyis hogy egyszerűen megrágják és kiköpik őket. Podcast létére egész jól ment, időnként még különféle letöltési csúcsokat is döntögetett. Valamennyi pénz is csurrant-cseppent, és némely celeb is meg-megemlítette egy interjúban, ami lelkesítő. Ennek köszönhetően a műsorvezetőtársam, Lance kiszállhatott a tájépítészetből, én pedig visszautasíthattam a Kaliforniai Egyetem által az adjunktusi fokozathoz elém dobált morzsákat, sőt néhány irodalmi ügynök is bekopogott hozzánk, hogy ha írnánk egy könyvet, szívesen képviselnének. Pont a Rita Hayworthről szóló következő évadot készítettük elő, de ahhoz bárhol végezhettem kutatást.

A 9-es úton épp egy másik Blue Cab nyomában haladtunk, amelynek hátsó ülésén két gyerek utazott. Lee előremutatott:

– Nézze, két leendő tanítványa! Egyik sem a környékről való. Sőt, nem is ebből az országból. Ma reggel két kínai lányt hoztam a suliba, meg se mukkantak. Mégis hogy akarnak tanulni, ha nem beszélnek angolul?

A rasszista kirohanást egy kamutelefonnal előztem meg.

– Gary! – kiáltottam bele a néma készülékbe, majd a következő tíz percben, a dermedt erdőben suhanva kiegészítettem néhány ahával és okéval. Miközben Lee támadásait hárítottam, szinte védtelen maradtam a saját, addig figyelmen kívül hagyott idegességemmel szemben, és egy nyomasztó érzés furakodott előtérbe, mintha a Granbyt körülvevő erdő elnyelni készülne. Feltűnt a kis fehér ökumenikus templom, az örök útjelző, hogy nemsokára megérkezem. Onnan ágazott le a keskenyebb út, és az izmaim még őrizték a kanyar ívét.

Mintha csak az irányváltás idézte volna fel, eszembe jutott, milyen ormótlanul hosszú szárú farmersortot és csíkos trikót viseltem a Granbybe vezető első utamon 1991-ben. Akkor még azon méláztam, milyen akcentussal beszélnek a New Hampshire-i gyerekek, el sem tudtam képzelni, hogy alig lesznek az évfolyamon helyi arcok. Sikerült magamba fojtanom, nem említettem Leenek, és a telefonba sem.

A Robeson család, akiknél akkor laktam, egy nap alatt elhozott Indianából, és másnap ébredés után egy órával már indultunk is tovább. Le voltak húzva a hátsó ablakok, a szél az arcomba csapott, ahogy a naptárba illő termőföldek és az áthatolhatatlan erdő alkotta zöld falak elsuhantak a szemem előtt. Trágyaszag ült meg mindent, ahhoz már hozzászoktam, a fenyőillat viszont váratlanul ért.

– Mintha légfrissítőt fújtak volna szét kint! – kiáltottam. Robesonék úgy reagáltak, mint egy ártatlan kisgyerek elbűvölő szavaira.

– Légfrissítő! – ismételte Severn Robeson, és derűsen a kormányra csapott.

A suliban töltött első napomon nem győztem ámulni, milyen sűrűn nőttek a fák, és milyen jellegzetesen erdei a talaj; mindenütt kövek, tuskók, fenyőtű és moha. Folyton a lábunk elé kellett néznünk. Indianában csak a házsorok között és a benzinkutak mögött láttam erdőt, vagyis inkább csak kis ligeteket, csikkekkel és üdítősdobozokkal teleszórva. Amikor erdőben játszódó meséket hallgattam, pont olyan korcs ligeteket képzeltem magam elé. A Granbyben viszont hirtelen értelmet nyert az őserdő, az eltévedő gyerekek, az eldugott fészkek. Ez igazi erdő volt.

Az út mellett felbukkant a granbyi posta meg az egykori videótéka. A Circle K nem változott, de egy benzinkút a kis shoppal bajosan ébreszthetett volna bennem nosztalgikus érzéseket. Amikor bekanyarodtunk a campus felé, adrenalinlöket hullámzott át rajtam. Lezártam a műbeszélgetést, és szép napot kívántam Garynek.

Amikor az első év novemberében lehullottak a levelek, arra számítottam, hogy régóta rejtőző házak tűnnek majd fel a fák között. De nem: a csupasz törzsek közül további csupasz törzsek bukkantak elő. És mögöttük még egy seregnyi.

Éjjelenként baglyok huhogtak. Alkalmasint ha a kukákat nem zárták le, fekete medvék csórtak ki komplett zsákokat, és partiajándékként vonszolták végig az intézmény területén.

Az előttünk haladó kocsi a fiúkollégium felé kanyarodott, Lee pedig direkt az Alsó campust megkerülő hosszabb úton ment tovább, hogy kalauzolhasson. Udvariasságból végighallgattam.

– Ahol maga kiszáll, az a Felső campus, a folyó fölött, tele szép új épületekkel. Ez az alsó a régebbi rész, valamikor az 1700-as években készült.

1820-as, de nem helyesbítettem. A nap derekán jártunk, néhány diák akkor jött ki a menzáról, és vacogva átvonultak az udvaron.

Lee a legrégebbi oktatóépületre mutatott, majd a fiúkollégiumra, ahol annak idején tizenéves farmerkölykök fagyoskodtak, aztán a kunyhók irányába, ahol a régmúlt idők agglegény tanárai tengették magányos életüket, majd a Régi és az Új kápolnára (egyik sem szolgált már kápolnaként, viszont elképzelhetetlenül öregek voltak), és az igazgató házára. Rizsázás közben Samuel Granby bronzszobrára is felhívta a figyelmemet:

– Az a pacák alapította a sulit egyetlen tanteremmel.

Diákként Samuel Granby szobra mellett elsétálva mindig megdörzsöltem a lábát, de nem kizárt, hogy csak én tettem így. A telefonfülkéknél is kényszert éreztem, hogy fejjel lefelé fordítsam a kagylót. Marha eredeti és lázadó húzás volt részemről, el kell ismerniük.

Amikor a sofőr végre megkerülte a Felső campus alsó határát, és megállt, mintha egy hideg falnak nyitottam volna neki az ajtót. Fizettem, Lee pedig figyelmeztetett, hogy ne fázzak meg, mintha bármit is tehettem volna a tél közepén, amikor az egész táj egy merő jég- és sótömb. Ahogy végignéztem a változatlan épületeken, a White Mountain keletre kibukkanó vékony taraján, olyan érzésem támadt, hogy kriogenikus technikával óvják az erdőt.

Fran felajánlotta a kanapéjukat, de hozzátette: „Vagyis, van egy kutyánk, Jacob folyton bömbölteti a zenét, Max pedig még nem alussza át az éjszakát”. Inkább hangzott udvariasságnak, mint valódi meghívásnak. Ezért a két vendéglakás egyikét választottam a kis házban, a korábbi gazdasági osztályon, közvetlenül a szurdok fölött. Mindkét szintjén volt egy háló- és fürdőszoba, lent pedig egy közös konyha. A helyiségekben klórszag terjengett.

Kipakolás közben azon aggódtam, hogy hoztam-e elég pulóvert, aztán Granby telefonfülkéire terelődtek a gondolataim.

Képzelje el (vagy idézze fel) a tizenhat-tizenhét éves énemet, aki nemcsak a színfalak mögött jár feketében, hanem mindenhol, Martens bakancsát ragasztószalag tartja össze, ritkás sötét haja Buci Baba-arcába hullik. Flanelbe burkolózva, erősen kihúzott szemmel haladtam el egy-egy fülke mellett, és – oda se pillantva – felkaptam, majd fejjel lefelé fordítottam a kagylót.

Azaz inkább csak eleinte, mert harmadikban sokkal erősebb lett a késztetés, hogy a fülemhez emeljem, benyomjak egy számot és hallgatózzak – ugyanis legalább egy készülékből a sztatikus zajon túl valami beszélgetést is el lehetett kapni. Ezt a jelenséget akkor fedeztem fel, amikor a tornacsarnok zsibongójából felhívtam a koleszt, mert engedélyt akartam kérni, hogy késhessek az este tízes becsekkolásról, de miután benyomtam a gombot, egy fiú tompa, halk hangjára lettem figyelmes: az anyjának panaszkodott a félévi vizsgák miatt. A nő megkérdezte, hogy beadatta-e az allergia elleni injekcióit. A kábé tizenkét éves fiú sápítozásából sütött a honvágy, és nemsokára rájöttem: Tim Busse, a ragyás jéghokis, aki azzal a feltűnően szép csajjal jár. A fiúkollégium menzájának fülkéjéből beszélhetett, a szurdok túloldaláról. Nem értettem, miféle telekommunikációs jelenség kavart be, és a férjem is csak a fejét ingatta, amikor elmeséltem neki.

– Ilyen nem történhet. – Nem tudtam, hogy hazugnak vagy fantasztának tart-e. – Nem, komolyan nem lehetséges – erősítette meg békülékenyen.

Elképedve álltam a tornacsarnok előterében, egyetlen szóról sem akartam lemaradni. Végül muszáj volt tárcsáznom a saját koleszomat, és kértem még tíz percet az ügyeletes tanártól, hogy átfuthassak a menzára az ottfelejtett törikönyvemért. Nem engedte meg. Három percem maradt kapuzárásig. Letettem, majd ismét felvettem a kagylót, és benyomtam egy másik számot. Tim Busse még mindig beszélt. Varázslat. Elárulta az anyjának, hogy bukásra áll fizikából. Meglepődtem. Megismertem a titkát. Egy szégyenletes titkot, amit nem akart megosztani.

Figyelni kezdtem a szemem sarkából, sőt meg is tetszett, pedig korábban hidegen hagyott.

A következő hónapokban az összes fülkét kipróbáltam a suliban, de csak a tornacsarnokbeli produkálta ezt, és az is csak akkor, ha a Barton-épületben telefonált valaki (talán egy bizonyos készülékről).

Többnyire érthetetlen motyogást hallottam. Egyszer pizzarendelést. Előfordult koreai, spanyol és német beszéd, sőt egyszer elcsíptem a Kék rapszódiát, a United Airlines várakoztató zenéjét is. Néha eljutott hozzám valami érdekesség, és jól megjegyeztem magamnak. Megtudtam, hogy valaki – akinek személyére soha nem derült fény – hazautazik pészahra, de nem akar Ellen néniékhez menni. Más meg a barátnőjével szeretett volna lenni, és esküdözött, hogy tényleg hiányzik, nem randizik senki mással, őrülten szereti, és nem érti, miért van annyira kiakadva, álljon már le, hát nem érzi, mennyire szenved nélküle?

Ritkán adatik meg az embernek szupererő. Nekem ez lett. A folyosókon bandukolva zsongott a fejem az információktól, amelyeket a Barton lakói maguktól az életben nem árultak volna el nekem. Tudtam, hogy Jorge Cardenas bánatában sem hajlandó inni, mert úgy kezdődik az alkoholizmus, és nem akarja az apja példáját követni.

Milyen könnyű is lett volna, ha a kagylóból hasznos vagy terhelő tények is a fülembe jutnak! Például hogy valaki fenyegeti Thaliát. Vagy elárul valamit magáról.

Egyszerűen gyűjtögető típus voltam, ezért szedtem össze a diáktársaimról is információkat, ahogy más emberek az újságokat. Bíztam benne, hogy ezáltal jobban fogok idomulni hozzájuk, mint saját magamhoz – kevésbé leszek csóró, tudatlan, vidéki és sebezhető.

Nyaranként hazavittem az évkönyvet, és különféle színekkel egyedi módon megjelöltem a diákok fotóit: ismerem-e vagy nem, a barátom-e, tetszik-e. Időnként, a nyári elszigeteltség legmélyebb pontján találomra megnéztem egy-egy diák szüleinek keresztnevét az iskolai adattárban, mert úgy legalább egy percre kiemelkedhettem a helyzetemből, a gyűlölt szobából, a házból, amelyet nem tudhattam a sajátomnak, a városból, ahol már nem ismertem senkit.

Ettől persze nem lettem különleges, akkor is jól tudtam. Csak azt akarom vele megvilágítani, mennyire érdekeltek a részletek. Nem hatalomra ácsingóztam, csak birtokolni szerettem volna valamit.

Hiszen szinte semmim sem volt.

3.

Fran és Anne meghívtak késői vacsorára, ezért felhúztam az útra vásárolt hótaposómat, és elindultam a Déli hídon át az Alsó campusra. Mínusz tizenhárom fok volt, a kemény hótakaró ujjnyit nem süppedt a lábam alatt. Nem akartam összefutni senkivel, nem is mutatkozott egyetlen élőlény sem közel s távol rajtam kívül.

A korábbi látogatásaim csak a campus egyes részeire korlátozódtak. Nem keltem át hidakon, nem mentem tantermek közelébe. Emiatt valahogy eltorzultak a fejemben a dimenziók: a memóriám és a Granbyről szóló visszatérő álmaim centiről centire lassan mindent arrébb löktek. Samuel Granby szobra például három méterrel feljebb vándorolt a hegyoldalon. Ennek ellenére odabaktattam, és a régi idők emlékére kesztyűben megérintettem a lábát.

Ősszel, közvetlenül a kurzusra való meghívás után azon kaptam magam, hogy Granby város főútjára gondolok az üzletek sorával, de nem jutott eszembe a neve, ezért megkerestem a neten a Granby iskolai térképet.

A válaszon túl (Crown Street!) sok egyebet is találtam: a campus részletes térképét 1995 márciusából, sőt egyedi rajzokat, amelyeken az emberek szaggatott vonallal jelölték be az erdei ösvényeket a saját elméleteiket alátámasztandó. Tudtam, hogy Thalia halála megmozgatta a fantáziájukat, de nem sejtettem, hogy ennyi időt szántak a nyomozásra.

Az internet bugyraiban való elmélyedés nem tesz jót az ember mentális egészségének. (Miután megnéztem a Camelot-videót, egész éjjel a granbys osztálytársak és tanárok után kutattam, kiműveltem magam a fulladásról, és visszanéztem az akkori híradókat. Végül Jerome felébredt, meglátta a szememet, és rám szólt, hogy álljak le, vegyem be a megfázás elleni éjszakai szirupot, és nehogy felkeljek reggel.) Ezért csak egy órát engedélyeztem magamnak a térképek böngészésére és a jegyzetek olvasására.

Az internet bugyrain nem lehet csak úgy keresztüljutni, ahogy Alice a nyúl üregén. Ezerfelé ágazó, valódi kotorék, amelyben vég nélkül kanyarodnak egymásba a járatok, és elkerülhetetlen a klausztrofóbia. Megdöbbentett, mennyi energiát tettek bele az emberek. Pedig Thaliának csak az arcát ismerhették arról a néhány fotóról, amit mindenki megosztott, életét épp csak vázlatosan. Nem tudhatták, hogy Sunflowers parfümöt használt, a nevetése csuklásra hasonlított, és mindig kézigránátként vetődött rá az ágyára.

Igaz, velem is előfordult, hogy ilyen megszállottan kutattam valaki után. Például Judy Garland, Natalie Wood és a Fekete Dália után. Sokáig foglalkoztatott annak a lacrosse-játékosnak sorsa, akit a Virginiai Egyetemen megismert exe ölt meg, és a nő, akinek a pasija azon a bizonyos napon határozottan nem ment be a LensCrafters optikába dolgozni, illetve a diáklány, akit a párja a Shaker Heights-i házuk hátsó udvarában gyilkolt meg, amikor mindenki aludt, na meg persze a szálloda liftjében megtalált szegény Martha Moxley, aztán az egyetlen fekete nő a fehéreknek rendezett borkóstolón, akit a pázsiton elterülve találtak meg, és persze az, akit a híres barátja a csukott fürdőszobaajtón keresztül lőtt le, mert állítása szerint betörőnek hitte. Saját véleményt alkotok a halálukról, holott nincs jogom hozzá. Ugyanakkor kavarog a gyomrom attól, hogy köztulajdonná váltak, hogy a kollektív képzelet játékszerei lettek. Hányok tőle, hogy szinte az összes áldozat, akinek a halála körülményeit tanulmányozom, szép és gazdag. Ráadásul rendszerint fiatalok, akár az áldozati bárány. Kiderült, hogy másokat is lázban tart ez a jelenség.

Fran és Anne együtt szereztek annyi rangot a Granbyben, hogy a koleszapartmanjukból átköltözhettek a főkapu közelében álló kőházba. Rosszul éreztem magam, hogy üres kézzel csengetek be hozzájuk – elfelejtettem megkérni a taxist, hogy álljon meg a borkereskedésnél –, de a fiuk, Jacob nyitott ajtót, és kiengedte a golden retrievert, ami azonnal nekirontott a combomnak és összenyálazta a farmeromat.

Remélem, rémlik magának Fran, mert rá érdemes emlékezni. Fran Hoffnung, azaz most már Hoffbart, mivel a feleségével összeolvasztották a vezetéknevüket. A Hoffnung családot nem lehet elfelejteni: Deb Hoffnung irodalmat tanított, Sam Hoffnung matekot, és négy gyerekükkel, Frannel és három nővérével a furcsa, meredek tetejű lánykollégium, a Singer-Baird épületében kialakított szolgálati lakásban laktak. Ő volt a karaokebulikat vezető harsány kiscsaj, akinek mindig rózsaszínben vagy lilában pompázott a haja a dobozos féltartós festéktől. Ma már őszbe vegyülő barna, mégis ugyanolyan menő, mint annak idején rózsaszínnel volt.

Még nem szedték le a karácsonyfát, és miután megöleltem az anyukákat, Jacob odahívott, hogy elbüszkélkedjen vele. Nagy, régimódi színes üveggömbökkel aggatták tele, meg Fran és Anne gyerekkorából megmaradt szedett-vedett díszekkel: volt ott festett Snoopy kutyaház, apró ezüstcsésze Anne nevével, hímzett bagoly és egy szemlátomást új darab, Ruth Bader Ginsburg csipkegalléros figurája.

Jacob, akivel vörös arcú, kólikás újszülött korában találkoztam először, majdnem ötéves volt. Kétéves kisöccsét csak online láttam. A lábamon tologatta a vonatait, amíg Anne el nem térítette mindkettőjüket azzal, hogy nézhetik a Mancs őrjáratot az iPaden. Vega tacót készített. Sokat ettem, mert Fran mindig aggódik, hogy koplalok. Kevert egy kancsó Margaritát, és Bob Marley-t hallgattunk, bár nem illett az ételhez, kiteljesítette a hangulatot. Frannek beakadt, hogy pont a hidegbe érkeztem meg Los Angelesből.

– Aztán még én leszek a hibás, amiért rábeszéltelek – közölte. – Sose lesz tiszta miattad a lelkiismeretem.

– Mindegy, mert az is befagy, úgysem látszik – feleltem.

Anne megkérdezte, kérek-e pluszzoknit, takarót, akármit.

– Talán egy-két pulóvert – feleltem. – Elfelejtettem, hogy bent is hideg lesz.

Elsietett, és hozott egy újrahasznosított bevásárlószatyrot, tele pulóverrel és melegítőfelsővel, amelyek között megbújt egy zöld-arany kockás granbys pizsamanadrág is.

Fran épp nem tanított, mivel három évig vitte egyfolytában a vietnámi háborús kurzusait, és most rajta volt a sor, hogy „szakmailag fejlődjön”, vagyis könyveket olvasson, sorra vegye az e-mailjeit, és velem iszogasson.

– Nem kell minden éjjel együtt lógnunk – szögezte le –, de ha nem jössz, azt fogom gondolni, hogy nyomasztó heteropornót nézel a vendéglakásban, és a munkádon pörög az agyad.

Szerdánként ugyan a koleszban ügyelt, de azt ígérte, hogy „minden második este akkorát fogunk bulizni, mint 1995-ben”.

– Malátasörrel és töltött keksszel?

– A Sassy magazinra gondoltam meg egy langyos Natty Light sörre.

– Na és osztályozni ki fog? – kérdeztem, de tudta, hogy nem kell sokat győzködnie.

– Legalább minden második este. Pénteken meg rendes buli lesz, arra muszáj eljönnöd. Mindenki látni akar. Kurzusközpontnak hívjuk, tudod, amikor a kurzus közepén megvitatjuk a kríziseinket.

– Itt a csapból is szóviccek folynak – szólt közbe Anne.

Hosszú, hullámos szőke haja és olyan teste volt, mint egy futónak, Fran szinte zömöknek tűnt mellette. Ősszel tájfutást vezetett, tavasszal pedig a pályán tartott edzést, és emiatt Fran számára egyszerre lett a lelkes közönség, a heteró pasi és a menedzser tökéletes kombinációja. Amikor felmerült egy buli ötlete, Fran volt az, akinek az agya százfelé szaladt, de miközben Anne már a pizzát meg a jeget rendelte, és takarította a nappalit, ő még csak a lejátszási listáról ábrándozott. Itt találkoztak, a Granbyben, amikor Anne munkába állt a felvételi irodán, Fran pedig épp kiszabadult egy kicsit az internátusok világából. A visszatérése után egy darabig csak barátok voltak, mindenkit elhajtottak, aki össze akarta hozni őket, és magányosságra panaszkodtak. Aztán elmentek Bostonba egy hosszú hétvégére, és szerelmespárként tértek vissza.

Anne a szobájukba terelte a fiúkat, és megengedte nekik, hogy kihagyják a fürdést, ha nem zajonganak. Ahogy elmentek, Fran áthajolt az asztal fölött, mintha csak arra várt volna, hogy a felesége elhagyja a helyiséget.

– Mindent hallani akarok!

Jerome-ra gondolt, mert amikor pár héttel korábban e-maileztünk, említettem, hogy Jerome átköltözött az ikerház másik lakásába, Fran pedig mindent tudni akart az ügyről, többek közt azt is, miért nem meséltem még el.

– Még házasok vagyunk – szabadkoztam. – Csak máshogy, mint ahogyan a nagyszüleink értették. – Lassú folyamat volt, fel sem merült bennem, hogy megosszam a közösségi médiában vagy elmondjam a barátaimnak. – Nehéz időszakon mentünk keresztül. – Nem tettem hozzá, hogy már két éve, a gyerekek három-, illetve ötéves korában elhidegültünk, és ehhez az ő állandó harsány jelenlétük is jócskán hozzájárult. Eljutottunk arra a pontra, amikor már nem tudtam normálisan szólni Jerome-hoz, örökké rossz hangnemet választottam. Ő még rosszabb hangnemet használt velem szemben. Apránként allergiásak lettünk egymásra, és rá kellett jönnünk, hogy igazságtalan módon olyasvalakivel bilincselt össze minket a sors, akinek irritál a képe. – Anyósom akkortájt került be a hospice-házba, így Jerome a szomszédba költözhetett. – Részben praktikus okokból, hiszen festő, és a másik hálószobát műteremként használhatta, vagyis nem kellett külön helyiséget bérelnie a belvárosban. Ugyanakkor közös lakcímen élő házasok maradtunk adózási és kényelmi szempontból… meg őszintén szólva lustaságból is. Elvileg megegyeztünk, hogy a gyerekek lesznek hol itt, hol ott, de végül Jerome ingázott. Például amíg a Granbyben dolgoztam, az én ágyamban aludt, a régi hitvesi ágyunkban, de néha mellém is befeküdt, mert a szex még működött köztünk, és mivel nem kellett egész nap együtt lennünk, már kevésbé rühelltük egymást. Be kellett látnom, hogy kedvelem: hálás voltam neki, ha elvitte a srácokat, nosztalgiát keltett együtt aludni vele, és összezavart a randizgatásával, ugyanis a tanácskérése hízelgett az egómnak, ugyanakkor bosszantott, és birtoklási vágyat ébresztett bennem. Szinte minden randipartnerét őrültnek tituláltam, de nem tudtam, hogy miatta vagy miattam.

– Becsülöm benned, hogy a végsőkig kitartasz emberek mellett – jegyezte meg Fran –, de feláll a szőr a hátamon attól, hogy szakítás után is egy fedél alatt laktok.

– Pontosabban szomszédokként.

– Vagyis gyakorlatilag szingli vagy?

– Nagyjából. Férjezett, de egyedülálló.

– Vicces, hogy még az én házasságom is hagyományosabb a tiédnél.

Nem beszéltem neki Yahavról, talán babonából. A pasi izgága és kiszámíthatatlan volt, egy helyes izraeli ijedős nyuszi, akiről éppúgy el tudtam képzelni, hogy utánam jön kocsival, mint hogy örökre felszívódik az erdőben. Aznap délután üzentem neki a reptérről: Állom a szavam, megszálltam New Englandet. Válaszként csak egy felkiáltójel érkezett.

Amikor Jerome-mal különváltunk, Yahavval még nem volt köztünk testi kapcsolat, viszont a barátságával bizsergetően emlékeztetett arra, hogy engem is vonzónak találhat valaki, és nem az időjárásért is engem kell hibáztatni. Hatalmas meleg keze volt, állát és nyakát pedig sűrű, sötét borosta fedte, mint a fénytelen sötétség, a csillagtalan éjjeli égbolt.

Pont újratöltöttük a poharunkat, amikor Anne visszajött, és belemelegedtünk a múltbeli pletykákba. (Várjunk csak, emlékszik Dani Michalekre? Saját magának akart orrpiercinget berakni, de elfertőződött a seb. Igen, egy egész hónapra hazaköltözött. Ő lett volna a párom kémiaórán, de végül tétlenül kellett ücsörögnöm. Utált. Én is utáltam őt. Na, és végül mi lett belőle? Nem meséltem még? Evangélikus lelkész!)

Anne bátorító nevetése és ámuló faggatózása csak olaj volt a tűzre. Ha ő nincs jelen, talán felvetjük, ki emlékszik a Cobain-oltárra, aztán hagyjuk az egészet. Az ő kedvéért (és a magunk örömére) viszont elmeséltük, hogy harmadikban egy tuti oltárt állítottunk Kurt Cobainnek az erdőben, és onnantól fogva, hogy túladagolás miatt kórházba került (azaz március elejétől, amikor még vastag kesztyűben tűzködtük a jeges fatörzsre a magazinokból kivágott fotókat) egészen az április eleji öngyilkosságáig oda jártunk. Később mások is felfedezték, és Kurt holttestének előkerülése után egyre több üzenetet és magazinfotót találtunk az oltáron Frannel. A fatörzshöz kötöttek egy szív alakú, fémes fóliából készült léggömböt és egy csuklódíszt, ami a tavasztáncról maradhatott meg.

– Hogy bele voltunk zúgva! – sóhajtottam, aztán eszembe jutott, hogy talán én lehettem a legőrültebb. – Legalábbis én.

– Á, én is imádtam! – vágta rá Fran. Benne már több alkohol dolgozott. – Courtney-ért viszont megvesztem! Kurt csak alibinek kellett.

A desszert karamellizált banán volt vaníliafagyival. Anne még elég józanul elboldogult a tűzhelynél, nem törődött a követelésünkkel, hogy égjen a banán, és minél misztikusabb részletek merültek fel, annál inkább elveszett, de türelmes maradt, hagyta elharapózni az abszurd hangulatot.

Mindig Frannel röhögtem a legtöbbet, és talán ő is szórakoztatónak találta a társaságomat. Elsős korunkban ismerkedtünk meg, és eleinte nem is beszéltünk egymással, csak rendszerint – merő hanyagságból – szomszédos padokba huppantunk le. Szeptemberben még távolságtartó voltam, egyedül ettem az elit elsősök hosszú asztalának végében, és figyeltem a baráti körök alakulását, kételkedve abban, hogy valaha is közel kerülök bárkihez. Aztán bejött a képbe a magas, szőke Benjamin Scott, aki már az elején az évfolyamunk zsenijének ígérkezett, mert csupa ismeretlen könyvből idézett, mintha már több PhD-képzést elvégzett volna a Granby előtt. Egyik órán valaki Benjamin halálával vagy megölésével viccelődött, mire én ösztönösen kifakadtam:

– Ha meghalsz, rám hagyod a jegyeidet?

Csak Fran hallotta meg. Vigyorogva körülnézett, és hangosan megismételte:

– Hé, Benji, ha meghalsz, rám hagyod a jegyeidet?

Ezen (mintegy varázsütésre) az egész évfolyam felröhögött, még Scott is szégyenlősen elmosolyodott. Óra után Fran utánam rohant a folyosón.

– Ne utálj! Ezt a labdát muszáj volt lecsapni!

Onnantól minden gondolatot, amit nem mertem volna az osztály előtt kimondani, Fran füle hallatára dünnyögtem el. Többször nem ismételte el hangosan, de vigyorgott vagy köhögéssel fojtotta el a nevetését. Mivel a terem egyetlen balkezes padjában ült, összeértek az írófelületeink, így nem kellett a leveleket átjátszanunk a másikhoz, csak a füzetünk margójára firkáltunk.

Honnan jöttél? – írta egyszer, én pedig válaszként odakörmöltem: – Nyugat-Prosztóságból. Akkor ez még eredetinek tűnt, jót vihogtunk. Korábban senki sem tartotta szórakoztatónak a társaságomat. Egészen megrészegültem az élménytől.

Fran máskor ebédelt, mint én, és nem a koleszban lakott, hanem a szüleinél. Ő gyeplabdázott, én eveztem, ezért időbe telt közelebb kerülnünk egymáshoz az órákon kívül. De utána már természetesnek éreztük egymás társaságát. Sőt, egymás kézírását is el tudtuk olvasni.

Eleinte azért jött fel hozzám, hogy a félévi törivizsgára készüljünk, aztán más vizsgákra is együtt tanultunk. Egyszer ugyan leüvöltötte a fejemet, mert nem ismertem a Pixies tagjait, de aztán végleg kebelbarátnők lettünk.

Gimiben egyikünk sem randizott senkivel. Fran a zárkózottsága miatt, és mert azt hitte, ő az egyetlen leszbikus New Hampshire-ben, én pedig betegesen irtóztam az elutasítástól és a megaláztatástól egy olyan intézményben, ahol amúgy is a peremen léteztem. A Granbynek makulátlannak kellett maradnia. A rossz dolgok Indianában történtek, a gimiben nem érhetett sérelem. Féltem, hogy ha New Hampshire-ben összetörik a szívemet, kártyavárként omlik majd össze az egész. Nyaranként otthon szórakoztam egy-két sráccal, de a Granbyben egy tánc erejéig sem. A végzős bálra Fran partner nélküli diákokból tervezett falanxot, abba beszálltam én is, de Converse cipőt húztam a báli ruhámhoz, nehogy valaki komolyan vegyen. Mivel egyikünk sem járt senkivel, még pár hónapot sem töltöttünk külön, amíg a csajok kizárólag a pasijukkal ebédeltek. Amikor elegünk lett egymásból, új embereket fogadtunk be a baráti körünkbe. Ilyen volt Carlotta French, Geoff Richler meg egy Blanka nevű lengyel lány, aki az Államokban töltött féléve alatt végig rajtunk lógott.

Azon az estén valamiért sorra vettük, kik haltak meg a suliból, mióta végeztünk. Nem kellő komolysággal közelítettünk a témához – de ne feledje, hogy be voltunk csiccsentve, és ezek a tragikus részletek is beleolvadtak az általános emlékezésbe.

Az eggyel feljebb járó Zach Huber lezuhant helikopterrel Irakban. Puja Sharma, aki az érettségi előtt pár héttel menekült el a Granbyből, két évvel később a Sarah Lawrence kollégiumban gyógyszer-túladagolásban hunyt el. Kellan TenEycket előző év tavaszán találták meg a kocsijában, egy tó fenekén. Elvált, ivott, és nagy általánosságban borzalmas életet élt. Suliban még egészen normálisnak, sőt jellegtelennek látszott. Vörös haja folyton az arcába csapódott, amikor a lacrosse-labda után futott.

Nyolc halottat számoltunk össze, aztán Fran így összegezte:

– Az viszont példátlan, hogy ebből hárman is végzős korunkban.

– Talán a második világháborúban volt ilyen – bólintottam. Csak mi középiskolásokról beszéltünk, és ilyen fiatal diákokat nem hívtak be a frontra. Azt hiszem, témát akartam váltani. Nem árultam el Frannek, mennyire foglalkoztat Thalia sorsa, és minden héten a Hollywood hőskorában meggyilkolt és jogfosztott nőkről beszélek a podcastomban, a rendszerről, amely megunt filmes kellékként dobálja ki őket, és ezek a témák hozták felszínre Thalia ügyét: ahogy az ő testét is félrehajították, ahogy a Granby elhatárolódott a zavaros ügytől, ahogy a meggyilkolása révén köztulajdonná vált.

– Várj! – szólt közbe Anne. A mosogatónál állt, már az edényeket súrolta. – Az egész iskolából haltak meg hárman, vagy a ti évfolyamotokból?

Rávágtuk, hogy az utóbbi.

– A többiből senki – pontosított Fran.

– Vagyis kábé… százhúszból három? Ez abszurd.

– Ketten ráadásul egyszerre – mondtam. – Egy hónappal az érettségi előtt. Két fiú felment kocsival Québecbe inni, és visszafelé lesodródtak az útról. Meg persze Thalia Keith, pár hónappal korábban.

– Jézusom! Thaliáról tudtam, de a srácokról nem. Micsoda egy elátkozott évfolyam!

– Az érettségi is hátborzongató volt – bólintottam, és valamiért még ezen is tudtunk röhögni Frannel, annyira mulatságosnak találtuk, ahogy Anne ott pislog előttünk a habos szivaccsal a kezében.

4.

A Régi kápolna fényei hosszú geometrikus mintákat rajzoltak az udvart borító hótakaróra – inverz árnyékokat. Gyönyörűek voltak, nem is mertem rájuk lépni. Talán a tequila is segített ilyen megbabonázott hangulatba kerülnöm.

Nem rémlett, hogy diákkoromban annyira lenyűgözött volna a hó, de végül is a dermesztő hideg volt az alapélményem a suliban átélt telekről. Amikor korábban a brosúrát nézegettem, azt hittem, csak hangulatfokozónak tették bele a sícsapat és a hótalpas diákok fotóit. El sem tudtam képzelni, hogy valahol ennyivel hidegebb és hosszabb a tél, mint Dél-Indianában. Nyilván nem sejtettem, hogy a síelők – a sportolók és a rendszeresen sívakációzó tanulók – az iskola királyai, mintha az extra mozgásforma valamiféle felsőbbrendű fajjá alakította volna őket. Azt sem fogtam fel sokáig, hogy én járok túl vékony zokniban, és én vagyok védtelen a hideggel szemben a turkálóból szedett kabátjaimban.

Elhaladtam a Couchman mellett, ami emlékeim szerint a legkomorabb, legmocskosabb kolesz volt, bár nemrég ráncfelvarráson esett át. A reflektorok fényében sokkolóan tisztának látszottak a kövek, a tűzlétra is új volt, és sima. Első év elején sokszor felültem a régi rozsdás lépcső szélére kicsit napozni és háborítatlanul tanulni. Talán érthetetlen, hogy pont a fiúkolesz egyik tartozékán dekkoltam, de akkor logikusnak tűnt. Ősz végén egyszer Dorian Culler kikiabált az ablakon, hogy mit ólálkodom utána. Annyira viccesnek tartotta, hogy a következő három és fél évben erre alapozta az összes beszólását. Ilyeneket mondott a barátai előtt:

– Bodie, megkaptam a leveledet, de nem értem. Skacok, egy tízoldalas levélben ecsetelte, hogy ki van éhezve a férfihúsomra. Ő fogalmazott így. Bodie, szedd már össze magad!

Nem kell mondanom, hogy nem érdekelt Dorian, annyi közöm volt hozzá, hogy néha egymás mellé kerültünk franciaórán.

– Bodie, rohadtul nem menő, hogy követed a családomat Londonba! – kiáltotta utánam egyszer. – Fekszem az ágyon a szállodában, és hallom, ahogy valaki alattam nyögdös, tonhalszag terjeng, benézek az ágy alá, és ott kényezteti magát Bodie.

Az ilyen poénokra nem lehetett mit reagálni. Nem derült ki, hogy flörtölni akart velem, vagy annyival alatta voltam a társadalmi ranglétrán, hogy csak gúnyolódásra kellettem. Egyszer megpróbáltam felvenni a kesztyűt, elég béna módon:

– Igen, bemásztam az ablakodon, el akartalak hívni a tavasztáncra, és beledöglök, ha igent mondasz!

Erre még hangosabban röhögött, és a barátaihoz fordult:

– Látjátok? Fel kéne jelentenem! Bodie, vazze, ez a szexuális zaklatás tankönyvi példája.

Félúton a Déli hídra menet megcsúsztam, és elestem. Féltem, hogy az állam csattan oda, de végül csak a könyökömet és az alkaromat ütöttem meg, és egy percig arccal lefelé hevertem. Összerázódott az agyam, remegtek a csontjaim. Különös módon megalázónak éreztem a helyzetet, bár senki sem látott. Csak a fiatalkorom kísértetei.

Egy másik, ostoba okom is volt szégyenkezni: sebezhetetlenül akartam visszatérni a Granbybe. A tizenöt éves Bodie elcsúszhatott a jégen, lehetett törékeny, sőt össze is törhette magát vagy elaludhatott részegen a Cobain-oltárnál, hogy aztán félig megfagyva térjen magához, és utólag döbbenjen rá, akár meg is halhatott volna, ami valahol szándékában is állt. De a negyvenéves Bodie összeszedett nő volt, uralta a testét és az elméjét. Mégis a kemény, hideg földön feküdtem, és a csúszós talajon még feltápászkodni is alig bírtam.

Ezután jobban ügyeltem. Figyelmeztettem az elkényeztetett Los Angeles-i lakost, hogy a fagyott hótakarón óvatosan, alacsonyra eresztett súlyponttal kell haladni. A telefonom elemlámpáját is bekapcsoltam, és néztem, hol van fekete jég.

A vendégházba lépve szembe találtam magam a földszinten megszálló férfival – fiatal, szűk farmerban –, késett a gépe, így csak akkor érkezett meg Newarkból. Kéthetes webdesignkurzust tartott. Sörrel kínált, én viszont csak vizet vettem magamhoz, és fogtam egy narancsot a kosárból, amelyet gondos kezek a pultra készítettek.

A pasas azt mondta, először jár ilyen helyen, és az a kép él benne, hogy ide csak fiatal lángelméket vesznek fel.

– Okosak – hagytam rá, és örültem, hogy nem azt firtatja, gazdag árvák-e. – De hétköznapi tinédzserek. Sokan jönnek külföldről is. És sok amerikai olyan helyekről, ahol silány az oktatás. Nagy részüknek már a szülei is internátusban tanultak, afféle hagyomány lett.

A férfi, akinek egykettőre elfelejtettem a nevét, értetlenül pislogott. Kézműves sörét a mellkasa előtt szorongatta. Annak idején a szünetek alatt sokszor beszéltem a Granbyről a gyerekkori barátaimnak Broad Runban. Nem akartam, hogy puccos intézménynek tartsák, ezért akaratlanul is javítóintézethez hasonlítottam. Sokan úgy hitték, engem is büntetésből küldtek.

– Olyan, mint a bölcsészkar, csak fiatalabbaknak. Illetve… voltak emelt szintű osztályok a középiskolában, ahová járt? Na, itt csak olyanok vannak.

– Ráadásul az erdő közepén – tette hozzá halvány mosollyal. – Elit suli az erdőben.

Elmeséltem neki, hogy az én időmben még nem voltak minimeszterek, hanem szünet után azonnal belevágtunk a prekalkulusba, az igeragozásba és a pH-értékekbe. A mai diákok pedig már olyasmivel ismerkedhetnek, mint az erdészet, a textilek, az abnormalitás pszichológiája, Shakespeare monológjai, vagy a rap története.

Szűk Farmer a fejét rázta.

– Nálunk a gimiben idegen nyelvet sem lehetett választani. Mindenki spanyolul tanult. Még a Puerto Ricó-i gyerekek is.

– Biztos örültek a potya ötösnek! – vágtam rá nevetve.

Őszintén beszélhettem volna arról, milyen ellentmondásos a Granbyhez fűződő viszonyom, mennyit szenvedtem itt, de már kezdtem kijózanodni, és bekapcsolt a védekezőösztön, egy ismerős késztetés, hogy bebizonyítsam, nem annyira előkelő ez az intézmény, és én sem vagyok sznob.

– Ez egy fantasztikus iskola – kezdtem bele végül a szokásos sommás véleményembe. – Megváltozott az életem, amikor elnyertem az ösztöndíjat. – Figyelje az óvatos fogalmazást, amelybe finoman bele van szőve, hogy bár sok kiváltság jutott nekem az életben, a gazdagság nem tartozott közéjük. Gyakorlatilag hazudtam az ösztöndíjról.

– Itt is partra vetett hal voltam – folytattam. – De kiszabadultam egy indianai kisvárosból, és nagyon vegyes társaságba kerültem. Sokan azt hiszik, hogy csak Trip nevű fehér kölykök tanulnak internátusban, hát nem.

Egész hangzatos kis beszéd lett, még félrészegen is.

– Mármint tényleg Puerto Ricóból jöttek – folytatta a pasas zavartalanul. – Mi haszna egy Puerto Ricó-i gyereknek a kettes szintű spanyolból? Mert addig jutottunk el. A kettes szintig. Például: Yo tengo que comer manzanas.[*] Kettes szint.

5.

Másnap reggel sokáig csak feküdtem az ágyban – kemény matrac, puha párna –, és azon tanakodtam, milyen hotelben szálltam meg. Akkor ugrott be, hol vagyok, amikor megláttam a Régi kápolna fekete-fehér fotóját a szemközti falon, és a következő pillanatban hallottam is a nyolcas harangszót a távolból. Két órám volt felkészülni a tanításra, és további egy arra, hogy a kurzusomat felügyelő tanár eljöjjön értem és bevigyen a HR-re aláírni még néhány papírt.

Felültem, és próbáltam visszanyelni a másnapos öklendezést. Micsoda párhuzam: a Granbyben lettem először másnapos. Ki kellett rohannom fizikaóráról, és belehánytam a folyosói szemetesbe, aztán Miss Vogel elkísért a betegszobába, ahol ételmérgezésnek hazudtam a nővér előtt, mert kiborult volna.

Mivel előző nap nem jutottam hozzá, üzentem Jerome-nak, és megkérdeztem, hogy vannak a gyerekek. Már megszokták, hogy utazgatok, régóta nem küldtem nekik olyan szövegeket, hogy: Épségben megérkeztem!

Megnéztem, nem írtam-e részegen valamit Yahavnak. Nem, és ő sem üzent többet. Most bepótoltam: Találkozunk ezen a héten? Szerdán?

Hagytam, hogy a gőz betöltse a kis fürdőszobát, fogat mostam, és közben lassan a fejem is kitisztult. Kezdtem ideges lenni. Nemcsak a tanítás miatt, hanem… nehezemre esett megfogalmazni… ilyen érzésekkel léptem be a külvárosi plázákba, ahol már évtizedek óta senki sem akadt ki az étteremrészlegen lézengő és másokon röhögő tinédzsereken, mégis mindig motoszkált bennem egyfajta – irracionális, zsigeri, inkább emlékekből táplálkozó, valós alapot nélkülöző – félelem, amilyet a kutya érezhet azon a helyen, ahol a fejére esett egy dió.

Az új göncömet vettem fel: ropogós sötét farmert piros pulóverrel és az arany karpereccel, amit egy netes stylist választott nekem ősszel.

Negyedikben, ősszel nagy boldogságomra megkaptam Fran egyik nővérének hosszú, ráncolt J. Crew szoknyáját. A belevarrt címke felért egy Armanival a szememben. Birkenstock papuccsal, fehér pólóval és kender ékszerekkel hordtam. Addigra már fogytam egy kicsit – az év hátralévő részében a kelleténél jóval többet is –, és megnőtt a hajam, ezért életemben először bizsergett bennem valami nőiesség. Még a szemceruzát is visszafogottan használtam. Épp az udvaron vonultam át, amikor egy szemből érkező másodéves felvinnyogott, mintha egy kisgyerekhez beszélne:

– Úristen, emlékszem arra a szoknyára! Nyolcadikban volt menő, nem?

Tényleg nagyjából két éve vehette Fran nővére, de nekem az egyik legújabb holmim volt. Rájöttem, hogy a plázabutikok és a turkálók kínálata is jobb lenne, mivel azt a granbysek nem ismerik, nem tudják régi katalógusokhoz vagy akciókhoz kötni.

A vendégház előtt futottam össze Petrával, az újságírástanárral, akitől rögtön kaptam egy GRANBY feliratú szövettáskát, benne egy granbys plüsspulóverrel, egy kulaccsal és az Őrszem egyik példányával. Feltűnően magas nő volt, német akcentussal beszélt, sikkesen rövidre vágatta a haját, és a bal szeme fölé mindig belógott egy függönyszerű szőke tincs. Megkérdezte, jól aludtam-e, kérek-e kávét.

Útközben átlapoztam az újságot: kollégiumfelújítás, a szendvicsrendelés átszervezése, folyamatban lévő per a korábbi rajztanár ellen.

Miközben letértünk a latyakos útról a Déli híd fagyott deszkáira, eldugtam a lapot, és behúztam a nyakam, hogy a dermesztő szél ne az arcomat, hanem a sapkámat marja. A hideg lassan kiszívta belőlem a másnaposság összes nyomát.

Valaki felkiáltott a hátunk mögött, és megvártuk, amíg utolér. Atyaég: Priscilla Mancio, aki még mindig franciát tanít.

– Bodie Kane! Ez elképesztő! Meg sem ismertem volna – fordult Petra felé –, ha nem látom a fotóját a magazinban. – A buldogját sétáltatta, egy Brigitte névre hallgató fenséges jószágot. Leguggoltam, és megvakargattam az állat fülét.

– Te sem úgy nézel ki, mint tizennyolc évesen – közölte Petra a kollégájával. A németeseknél soha nem lehet tudni, kérdeznek vagy kijelentenek.

– Nem hát! – vágta rá Madame Mancio. – De… jesszus, az öregdiákok vagy egyáltalán nem változnak, vagy hátrányukra. Főleg a fiúk, nem? Hastájékon nagyon elpunnyadnak. Te viszont megszépültél, Bodie! Mindig ilyen színű volt a hajad?

– Igen, ez a saját hajam. – Még mindig sötét, de már nem töredezik, nem magam vágom, és nem olcsó samponokkal mosom.

– A podcastodba belehallgatva a régi arcodat képzeltem magam elé. – Ismét Petrához fordult: – Olyan kis holdvilágképe volt!

Madame Mancio megdöbbenésemre alig változott. A granbys éveim alatt harminc körül járhatott, vagyis jelenleg ötven múlhatott, de ugyanolyan uniszex frizurát viselt, magas és csontos volt. Még mindig úgy öltözött, mintha egy váratlan pillanatban elindulhatna a környező hegyekbe.

– Nagyon aggódtunk miatta, főleg a vége felé. Egyes tanulókat egyszerűen félt az ember. És nézd meg, milyen sikeres és belevaló lett!

Örültem, hogy nem az ő szemmagasságában vagyok, hanem a kutyával egy szinten. Brigitte megnyalta az arcomat, én pedig csodáltam a szeme közötti kis ráncok alkotta mélyedést. Simán elfért volna benne egy tartalék jutalomfalat.

A campus felé sétáltunk, és ők az újságban taglalt perről beszélgettek, de alig bírtam valamit felfogni belőle.

– A Granbyt állandóan perelik – magyarázta Petra. – Meg az ország többi iskoláját is.

– Miért?

– A világon mindenért – felelte Madame Mancio. – Bármiért. A családok kedvenc hobbija lett a perrel való fenyegetőzés. Kirekesztés, gondatlanság, nem megfelelő kollégiumi elhelyezés, a tornatanár nem veszi be a gyereket a válogatottba. Bárcsak túlzás lenne! De a suli által fizetett ügyvédeknek… egy perc nyugta sincs.

– Ezt nem tudtam – jegyeztem meg.

A híd alatt szilárdra fagyott a hóbundával takarózó Tigerwhip. Csizmanyomokat láttam a vízmosás oldalában és a lapos felületen, amelyről csak sejteni lehetett, hogy víz. (Azon a lejtőn ülve rajzoltatott le velünk tízféle növényt a harmadikos biosztanárunk, Ms. Ramos. Magam alá tudtam húzni a hosszú pulóveremet, de a sár örökre benne maradt.) Huszonöt kilométerrel arrébb, ahol a patak eléri a Connecticut-folyót, fellazul, darabosabbá válik a jég, megadja magát a latyaknak és a sodrásnak.

– Sokat változott a campus? – kérdezte Petra.

Madame Mancio, akit Priscillának kellett volna szólítanom, amennyiben sor kerülhetett volna köztünk normális beszélgetésre, közbevágott:

– Annyit nem, mint Bodie! Emlékszem, milyen volt először látni téged címlapon. Úristen, gondoltam, elballagott, és meghódította a világot! Nem mindenkire emlékszem ilyen élénken, de téged négy évig tanítottalak, ugye?

Bólintottam, bár nem volt teljesen igaz: elsőben Mr. Granson tanította a franciát.

Türelmetlenül folytatta:

– Ki vigyáz a gyerekeidre, amíg itt vagy?

Mintha nekem nem is számítana ilyen apróság.

– Az apjuk.

– Ó, akkor rendben! Biztos nagyon hiányzol nekik!

Brigitte hanyagul lógatta a nyelvét: olyasfajta kutyának látszott, amelyik soha nem húzza be.

Akkor is állandóan ezt kaptam, amikor Lance-szel a Dámadráma-turnét csináltuk: hol vannak a gyerekeim, nem hiányzom-e nekik, mit szól ehhez a férjem? Érdekes, Lance-t soha nem faggatták így, holott neki három is van.

Áttértünk az Alsó campus udvarát átszelő ösvényre, amelyen már szürke jéggé tömörült a hóréteg.

– Kivel tartod még a kapcsolatot? – érdeklődött tovább Priscilla.

– Inkább a tanárokkal, diákokkal nem. Velük is Facebookon.

– Facebookon? Ne már! – Legyintett azzal a kezével, amelyikben nem tartott pórázt. – Én a telefonálásban és a levelezésben hiszek. Minden osztálytalálkozón részt veszek. Tudod, kiknek szoktam karácsonyi képeslapot küldeni? Denny Blochnak és a feleségének. Ők is írnak nekem. Te nem játszottál a zenekarban? – kérdezte, majd Petrához fordult. – Vagy rosszul emlékszem, hogy odafenn fuvolázott?

– Az én fuvolázásommal nem lettek volna kisegítve. A háttérben matattam, azért maradt meg így.

– De, biztos, hogy zenéltél!

– Nem, csak a világítást intéztem.

– Denny egy csapásra átalakította a zenei képzést. Még mindig olajozottan működik. Persze leginkább fiúk nélkül, őket lehetetlen rávenni az éneklésre. A tenort is a lányok viszik.

Miután felmerült a neve, maga lett a negyedik ember a társaságban, és fantomként vonult a hátunk mögött az Alsó campuson át a tanári társalgóig.

Gyerekkoromban gyakran kísértett az érzés, hogy valaki figyel. Tudtam, hogy nem igaz, nem paranoia volt, mégis eljátszottam azt például, hogy a harmadikos tanárom mindent lát, amit teszek, csak a környezetemet nem érzékeli. Ezért ha elég zavartalanul lépem át a padlón heverő szemétkupacokat, nem veszi észre a szobámban uralkodó káoszt. Ha elég hosszan súrolom a fogamat, nem tűnik fel, hogy nem is tettem fogkrémet a kefére. Néha még most is erőt vesz rajtam ez a késztetés, főleg ha nehéz felfognom, hol járok, amikor kívülről nézve dolgozom fel saját magamat.

Azzal, hogy Priscilla megemlítette, mintha meg is idézte volna, és onnantól úgy éreztem, maga figyel titokban.

A társalgóban is leste, ahogy műtejszínt öntök a kávémba, és a kis zöld dobozból sztéviát pottyantok bele.

Még nem haragudtam önre. Az később jött. Maga egyelőre csak közönség volt.

Nem hízelgésnek szánom.

Még nem állt össze a fejemben, hogy a maga nyomában járok, hogy válaszokat akarok hallani a szájából. A tudatalatti sajátos módszerekkel próbálja kideríteni az igazságot.

6.

Megjártuk a HR-t, Petra átvezetett a Quincy-épületbe, felkísért egy lépcsőn, és végigvitt egy folyosón, ami még mindig őrizte a hely – talán a párkányok sötét, ősrégi faanyagának – jellegzetes szagát. A régi sötétkamrából 3D nyomtatólabort csináltak, a falikút helyére kulacstöltő került digitális számlálóval. Öt podcasttanítvány várt a sarki, régen művtöriteremben.

Cuki, tágra nyílt szemű kis kölykök. Az egyik fiú magas volt, vékony, David Bowie-pólót viselt, és régimódi szögletes, átmenetes stílusban nyírták fel a haját. A lila hajú Lillian Gishre emlékeztetett. Mind nagyon szépek voltak, sokkal szebbek, mint mi annak idején. Nem valami elszállt spirituális értelemben, hanem, ahogy pár perc elteltével rájöttem, a bőrük és a foguk miatt. Sehol egy pattanás nyoma, sehol egy fogszabályzó, aztán már ilyen fiatalon is egyenes a fogsoruk. A bőrgyógyászok és fogszabályozó orvosok hatékonyan megoldották a kérdést.

Sorban elmondták a nevüket, a névmásaikat, hol születtek, milyen célokat tűztek maguk elé, de közben csak a hamvasságuk járt az eszemben. A Kaliforniai Egyetem hallgatóihoz képest még gyerekek voltak. Majdnem mindannyian végzősök (az egyetlen harmadikos a Bowie-pólós, túláradóan lelkes, félig ghánai, félig ír volt Connecticutból, aki az állami rádiónál akart elhelyezkedni), mégis csupa befolyásolható, ki nem forrott jellem.

Nagyon tetszettek volna magának, Mr. Bloch. Alakíthatónak látszottak. A bowie-st Aldernek hívták („mint az égerfa”, tisztázta), és nem győzött szabadkozni az állandó tüsszögése miatt, hogy egymás után kapkodta a papírzsepit a tábla krétatartójára tett dobozból. Végül szégyenkezve elfogadta az egészet.

– Az 1930-as évekről tervezek valamit – kezdte. A második körben a podcasttémaötleteket beszéltük meg. – De olyan stílusban, mintha akkor készült volna.

Előző héten e-mailben megkértem őket, hogy találjanak ki valamit a Granby múltjával vagy jelenével kapcsolatban. Így hozzáférhettek a forrásokhoz és archívumokhoz – írtam. Ezzel a húzással azt is el akartam kerülni, hogy videójátékos fancastokkal és vámpíros tartalmakkal traktáljanak. Ajánlottam pár témát, linkekkel együtt. A tűzvész, amely 1940-ben elpusztította az eredeti sulit. Az 1975-ös gyilkosság, amikor az egyik tanárt megölte a drogos pasija a lakásán, Kernben, mivel ez annak idején nagyon érdekelt. A 2000-es évek végi szívatások, és a rá következő kicsapások. A közelmúlt konfliktusai az iskolai focicsapat megszüntetése miatt. A felsőfokú keresztképzéseken kirobbant vita. Thalia Keith 1995-ös halála.

Ha akkor megkérdezi, miért vettem bele Thaliát, azt feleltem volna, hogy egyedi gondolatokat akartam tőlük hallani, és szerettem volna a lehető legtöbb granbys mérföldkövet megjelölni. Én magam is elhittem volna.

– A koncepcióm egy harmincas évekbe képzelt podcast, vagyis afféle átmenet a rádió és a podcast között – magyarázta Alder. – A kor egyedüli fekete bőrű granbys diákjaként mesélek az életről, aztán jön a nagy világválság, meg Roosevelt…

Egy Jamila nevű lány közbevágott:

– Meg kell határoznod egy évet. Hatalmas különbség van 1930 és 1939 között.

Alder lassan bólintott, és hegyesre sodorta az ujjaival a zsebkendőt.

– 1938. Legyen 1938, amikor kilövöm a podcastomat az éterbe, egyúttal feltalálom magát a műfajt.

– 1938-ban jött ki a Világok harca – világosítottam volna fel, de vigyorogva az asztalra csapott, és rám mutatott.

– Pontosan! Eltalálta!

Jamila a Granbyben elérhető pénzügyi támogatásokról akart sorozatot készíteni, illetve az értük folyó kegyetlen harcról. Nehéz riporteri feladatnak neveztem, és jeleztem, hogy a felvételi iroda talán nem fogadná nyitottan, de a lány eltökélten és tájékozottan állt hozzá.

Reméltem, hogy legalább elolvassák az e-mailemet, de arról nem is álmodtam, hogy jegyzetekkel jönnek, sőt némi háttérkutatást is végeztek már, és további javaslatokkal egészítették ki az ötleteket. Mire leültünk az asztalhoz, már azon sem lepődtem volna meg, ha felfedik előttem az adásokhoz szerzett anyagi forrásukat. A lila hajú Lola, aki semleges névmással hivatkozott magára, és szívügyének tartotta az elefántok jólétét, a campuson működő éttermek dolgozóival akart interjút készíteni. Alyssa Birkyt, egy halk szavú síelő, akinek az útja már le volt zsírozva a Dartmouthba, Arsareth Gage Granby bonyolult szellemi örökségét akarta elemezni.

Egyetlen diák tiltakozott: egy Britt nevű komoly, hosszú, sötétszőke hajú lány, akit a saját korszakom tipikus elkényeztetett menő csajának tartottam volna (laza kasmírpulóver, csinos farmer, genetikailag tökéletes járomcsont), ha nem tetováltat ankh szimbólumot a csuklója belső felére, és nem beszél olyan nyíltan a klinikai depressziójáról már a bemutatkozás során. Száraz és mély hangja egy láncdohányosé vagy egy ötvenéves ügyvédé is lehetett volna.

Amikor rákerült a sor, vállat vont.

– Még vacillálok pár téma között.

Óra után az ajtónál várta meg, amíg Alder befejezi a monológját a kedvenc zenekritikai podcastjairól és az imádott dokumentumsorozatairól, valamint egy olyan adásról, amelyben az 1990-es évek végének első feléből olvasnak fel blogokat (az összes linket okvetlenül átküldi nekem). A srác távozás közben csókot dobott Brittnek, akár egy színész, aki a tiszteletére adott partiról távozik.

– Én… öhm… – A lány a padlóra, majd a hátam mögé nézett. – Ne vegye rossz néven, de tudom, hogy sokszor valós bűneseteket dolgoz fel a podcastjában, és kifogásaim vannak a műfajjal szemben.

Egy darabig várt, mintha arra számítana, hogy bocsánatot kérek.

– Igen, ez gyakran előfordul. De van egy konkrét szisztémánk, nem öncélúan vájkálunk a tragédiákban.

– Engem maga a jelenség zavar, hogy valós bűneseteket használnak szórakoztatásra.

– Találó megfigyelés. Kétségkívül megfontolandó. Egyesek fétisként tekinthetnek rá…

– Nem így gondoltam. Belehallgattam, és értem a szándékát, még akkor is, amikor Patricia Douglasről vagy a Fekete Dáliáról beszél… tudom, hogy a rendszerszintű probléma érdekli… Amint mondtam, nem akarom megsérteni, csak annyi fetisizálást látok, és nem szeretnék olyan fehér lány lenni, aki vihogva sztorizik gyilkosságokról.

– A legtöbb erőszakos bűncselekmény meglepően unalmas – hűtöttem le. Kihúztam egy széket, leültem, és intettem, hogy ő is foglaljon helyet, de nem akart, makacsul állt egy helyben a hátizsákja szíjait húzogatva. A panelbeszélgetéseken adott válaszomba kezdtem. – A gyilkosságok többségét férfiak követik el más férfiak ellen egy vita hevében. Az egyik egyszerűen végez a másikkal. Az embert inkább a feltáratlan ügyek vonzzák, az úgynevezett érdekességek, és a legtöbbnek az alapja a partnerét megölő férfi. Amitől kirívóak, az a rendszerszintű rasszizmus, a családon belüli erőszak, a hibás törvények, vagy egy más szempontból érdekes körülmény. Sokszor a hagyományokkal is szembe akarunk menni. Persze fennáll a veszély, hogy a konkrét eset nem lesz reprezentatív az általános dilemmákat tekintve. Na és persze nem árt, ha keveredik bele némi szenzáció is. Téged esetleg… – azt hittem, már nem figyel, de pislogás nélkül meredt a szemembe – …ez az elméleti probléma érdekel?

– Például az, hogyha fehérként foglalkozom egy fehér ember meggyilkolásával, akkor nem veszem figyelembe a feketékkel és barnákkal szemben elkövetett erőszakot. Színes bőrűek elleni erőszakról viszont azért nem beszélhetek, mert fehér vagyok, és a kisajátítás hibájába esnék. – Frusztráció csengett ki a hangjából. Nem kellett volna meglepnie az érvelésnek, mert pont úgy beszélt, mint egy buzgó elsős az Oberlini Konzervatóriumban, aki még nem tudja, hol ragadja meg a témát. Elvégre alapvetően egyetemistákhoz voltam szokva, ugyanakkor a Granby falai közé sehogy sem illett ez az eszmefuttatás. Mi diákkorunkban önfeledten, szinte bántó nyegleséggel beszélgettünk. Mintha csak tegnap lett volna.

– Szerintem ez nem kisajátítás. Különben is kis közönségnek készül. – Kifelé intettem, csupasz fákra, remélve, hogy Britt ugyanazt látja: az erdőben vagyunk, nem a világegyetem közepén. Bár egy tizenkettedikesnek nyilván a világ közepe.

– Az e-mailjében két gyilkosságot is említett. Egy 70-es és egy 90-es évekbelit. Gondoltam, kiválasztom az egyiket, de…

Éreztem a pulzusom lüktetését a nyakamon. Úgy ültem ott, mint kisgyerek a közönség soraiban, aki szeretne a bűvész segítője lenni: bárcsak bevonna, de akkor megijednék. Bevallottan vagy sem, azt szerettem volna, ha felderíti Thalia ügyét, méghozzá úgy, ahogy én nem tudtam volna (az érintettségem miatt, a trauma miatt, az irracionális félelem miatt, hogy a régi évfolyamtársaim elbizakodottnak tartanának – vagy hogy maga Thalia tartaná elbizakodottságnak). Ettől függetlenül, sőt ezért akartam leállítani. Megbántam, hogy felvettem a listára Thalia esetét. Reméltem, hogy 1975 és Barbara Crocker felé terelhetem Brittet, illetve Barbara barátja felé, aki az iskola melletti erdőben bujkált, megtalálták, és enyhe büntetéssel megúszta.

– Tudom, hogy barátok voltak.

– Tessék?

– Maga és Thalia Keith. Mivel felvettem az újságírást, hozzáférek az Őrszem archív számaihoz. Tavaly beleástam magam az ügybe, mindent elolvastam róla, és a neten is sokat kutattam, átfésültem az összes reddites fórumot.

– Szerepel a nevem a Redditen?

– Nem. Vagyis… nyilatkozott az Őrszemnek, én pedig mindenkinek a későbbi sorsát felderítettem, akit ott idéztek. Magát könnyű volt megtalálni. Eldobtam az agyam, amikor kiderült, hogy idejön tanítani… – Zöld tolla kupakját rágta.

– Harmadikban szinte végig szobatársak voltunk, de nem barátkoztunk össze.

– Ha nincs kifogása ellene… a két ügy közül Thalia Keitht választanám. Egyszerűbb. Mármint körbekérdezhetem a tanárokat. Talán magát is. Azt viszont még mindig nem tudom eldönteni, mennyire kényes ez a téma.

– Maga a tény, hogy ezen őrlődsz, a gondos és felelős közelítés jele. – Ezen a ponton rájöttem, hogy én magam tukmálom rá a témát, számomra is érthetetlen okból.

Britt a tollkupakot rágcsálva bólintott.

– Te döntesz. De a terjedelmet is tartsd szem előtt! Két-három epizódra kell kijönnie.

Kihúzta a szájából a kupakot, és így szólt:

– Szerintem nem a tettest csukták le.

– Érdekes – bólintottam semleges arccal. Gyaníthattam volna, hogy erre akar kilyukadni. – Kíváncsian várom.

7.

Petra mondta, hogy ebédelhetünk együtt, de őszintén szólva nem voltam éhes, és a menzára sem álltam készen, mert tartottam tőle, hogy összefutok a saját groteszk kísértetemmel. Inkább ittam még egy kávét, és kutattam kicsit a saját podcastom témáiban. Akárcsak régen, a könyvtárba ültem be, ahová a fény ferdén szűrődött át a magas megvetemedett ablakokon, és felizzította a levegőben táncoló port. Ezen a helyen kerestem ki a szavak jelentését este tízkor, innen csempésztem ki a magazinokat a pólóm alatt. Időközben megfogyatkoztak a könyvek és megszaporodtak az asztalok, több lett a laptopos és fejhallgatós gyerek. Egy fiú csipszet majszolgatott az ölébe rejtett zacskóból – van, ami nem változik.

A második világháború alatt Rita Hayworth képei voltak a legnépszerűbbek a katonák körében. (Nem véletlenül szerepel az ő posztere a Remény rabjaiban.) Szinte belökték a szórakoztatóiparba (csepűrágó anyja és táncos apja), holott introvertált alkat volt, húzódozott, nyomasztotta a közszereplés. Margarita Carmen Cansinóként született, sötét hajjal, amit vörösre kellett festetnie. Elektrolízissel emelték magasabbra a hajvonalát, hogy ne ütközzön ki az etnikum jegye. Fehérnemű-modellkedést is vállalnia kellett. Gyönyörűen pózolt.

Lance az adásokat Rita életének egy-egy férfi szereplője, az apja és az öt férje köré akarta építeni. Egyfelől rátapintott a lényegre, hiszen Rita életét férfiak kormányozták. Szinte kizárólag förtelmes férfiak, akik elvették a pénzét, elkergették Hollywoodból, és a gyerekeivel zsarolták. A negyedik férje a Cocoanut Grove nevű szórakozóhelyen pofozta fel. Másfelől nem tartottam igazságosnak, hogy a zsarnokokat helyezzük a középpontba. Egyelőre annyit mondtam, hogy fontolóra veszem.

Mindig szerettem kutatni. Talán azért is, mert már gimis koromban biztonságérzetet adott az információgyűjtés a többi diákról, hiszen így feltérképezhettem a környezetemet. Ha mindenről van tudomásom, akkor én vagyok a centrumban, megélem a létezésemet, nem estem szét. Ön itt áll.

Rita olyan volt, mint egy ide-oda pattogó flippergolyó. Át tudtam érezni, mert gyerekkoromban engem is egyik helyről és zűrből a másikba lökdöstek. De időközben be kellett látnom, hogy sokan nőttek fel így. Erős a késztetés, hogy az ember mítoszt gyártson a saját sorsából, másokénál nehezebbnek fesse le a saját útját, és ezzel erkölcsi igazolást adjon a kiugrásához. Nekem amúgy is volt alapom erre hivatkozni. Legalábbis az agyturkászom szerint.

Bérlakásprogramban részt vevő családok gyerekei is tanultak a Granbyben, akik egyfajta kompromisszumként kötöttek ki a suliban a szüleik közötti harcban. Nem csak az én gyerekkori hátterem volt illúzióromboló.

Jerome üzent, hogy megkaptam-e Leo osztályfőnökének e-mailjét a másodikosok századik napjáról, amely holnapra esik. Nem tudtam felfogni, de végtére is repült az idő. Az volt a szokás, hogy ezen a napon a gyerekeknek valamiből százat kell bevinniük, és öregesen öltözniük. Nehogy már egy anya a 21. században fel legyen mentve a kötelesség alól, hogy bámulatos kézműves képességeivel bizonyítsa odaadását.