Fordította

Mihályi Zsuzsa

1

Fehér kikerült egy törmelékhalmot a saroknál, és újra nekilendült. Látta maga előtt, távolabb Hajlinkát; a lány egy téglakupacon kuporgott félúton a kereszteződés és a kapualj között, ez volt a három bejárat közül az egyik a bérház épen maradt részében. Ötven, talán negyvenöt lépésre lehetett Fehértől. Tizenöt másodperc. Ha nem lassít.

Csak egyvalamire koncentrált összeszorított foggal: hogy minél gyorsabban szedje a lábát. Nem vett tudomást arról, hogy alig kap levegőt, hogy mindent túlharsog a halántékában dübörgő vér, hogy nehéz a bőrköpeny, de nem tanácsos levetnie, amíg a felszínen tartózkodik.

Nem mert körülnézni, pedig tudta, hogy a csivaszoknak már itt kell lenniük a közelben. Minden figyelmét a lányra összpontosította, aki az utcán várt rá, olyan éberen, akár egy vadászó kormura. Most a lány volt Fehér szeme és füle. Ő adja meg majd a jelet. Akkor érkezik el a kritikus pillanat, amikor Hajlinka megfordul és szintén nekilódul. Ha azelőtt mozdul meg, hogy Fehér elhagyja a jellegzetes, törött lámpát, az baj. A csivaszok gyorsabbak, erősebbek, ügyesebbek az embernél – rávetik magukat, mielőtt beérne a kapualj sötét négyszögébe.

Egyelőre minden rendben ment. Fehér hosszú szökkenésekkel indult el, újabb métereket tett meg a keskeny, kanyargós, kanyonszerű utcán. Mindkét oldalon meredek törmelékhalmok tornyosultak, fölöttük kiégett épületek falmaradványai. Az ablakok fekete üregei mintha figyelték volna az odalent rohanó ember minden mozdulatát, Fehér pedig egy pillanatra sem lassított, nem hagyta magát, tudta, hogy az életébe kerülhet egyetlen pillanatnyi megtorpanás.

Hajlinka akkor rugaszkodott el a romos falról a kapualj irányába, amikor Fehért még két lépés választotta el a szürkés kúszónövényekkel benőtt utcalámpáktól. Most?! Fehér minden erejét megfeszítve ellenállt a késztetésnek, hogy hátrapillantson. Mint minden férfi az enklávéban, ő is tapasztalt csali volt, de nem sok hiányzott ahhoz, hogy a rettegése legyőzze az évek alatt kifejlesztett rutint. Még nagyobb erőfeszítésre kényszerítette magát, bár a szemébe folyt az izzadság, és bepárásodott a gázálarc összekarcolt lencséje. Már csak ez hiányzott! Attól nem félt, hogy belelép valamelyik sarlakkverembe a tizenhét közül: akárcsak az enklávé többi lakója, ő is fejből tudta, melyik hol helyezkedik el és hogy néz ki. A bepárásodott lencse behatárolta a látóterét, tartania kellett attól, hogy megbotlik, lassul a tempója, és ez esetben elkerülhetetlen a vég.

Még jobban leszegte a fejét, hogy tisztábban lássa a sitthalmok között kanyargó keskeny, kövezett ösvényt – ez volt az egyetlen út, amelyen viszonylag biztonságosan és gyorsan beérhetett a kapualjba. A csivaszoknak nem voltak ilyen megfontolásaik. Vakon törtettek előre a csalóka sitthalmokon, hogy minél előbb lecsapjanak az áldozatra. Elég sokszor látta őket akció közben, míg más csalikat fedezett, ahogyan most őt fedezte Hajlinka. Ha van egy kis szerencséje – és erre most olyan szüksége volt, mint rádicsnak az izotópokra –, valamelyik üldöző a vesztébe rohan a vérszag éreztén.

Hogy Fehér erről tudni fog-e, az már más kérdés. Arcán a gázálarccal, fején a szemébe húzott csuklyával még a saját lépteit sem hallotta, pedig nyilván dobogott a kövezeten a vasalt katonai bakancs. Plum-plum, plum-plum, lüktetett a vére egyre sebesebben, őrült tempóban vert a szíve, még egy pillanat, és áttöri a bordák rácsait, kiszabadítja magát a csontketrecből.

Kezdett elhatalmasodni rajta az idegesség és a rettegés, kiélesedtek az érzékei az adrenalintól, furcsa módon lelassult az idő. Hajlinka most pattant fel a nagy betontömbről, úgy nézett ki ebben a pillanatban, mint egy űrhajós, aki a Hold felszínére lép – legalábbis ha hitelt adhatnak a Tanító történeteinek. Fehér még ebben a pillanatban is utánozhatatlan kecsességet látott a lány mozdulataiban. Nem véletlen, hogy épp a Hajlinka nevet kapta az enklávéban. Gond nélkül átugrotta a több mint két méter széles vermet…

Sarlakk! Bassza meg! Fehér az utolsó pillanatban változtatott irányt, gondolatban átkozva magát. Minden az idegesség miatt van. Elbambult, a gondolataiba merült ahelyett, hogy a csapdákra koncentrált volna. Alig lehetett észrevenni a hatalmas húsevő növény vékony sittréteggel borított csáphálóját. Ha Fehér nem ismerte volna az elhelyezkedését, most pépesre préselné a növény, megbénítaná méreggel, fájdalmas és lassú – igazán lassú – halálra ítélve. A sarlakk napokig emészti az elejtett zsákmányt, a váladéka pedig olyan mérgező, hogy még egy azonnali mentőakció is hiábavaló lenne. Ha a bőrbe mélyednek a kimeresztett, tűhegyes tüskék, azzal visszavonhatatlanná válik az ítélet. Nem szűnik meg a bénulás. Soha. Több tucatszor tesztelték. A növény csapdájából kiszabadított embert csak kivégezni lehetett.

Nem akármilyen egyensúlyérzék kellett a menekülő csaléteknek ahhoz, hogy kikerülje a több mint háromméteres csápszövevényt. Különösen úgy, hogy nem lassíthatott egy pillanatra sem. Szerencsére gyakorolta ezt a manővert semleges terepen. Legalább százszor, talán többször is. El kellett jutnia a  sitthalom tetején heverő, megfeketedett vérrel pettyezett betondarabhoz. Csak ezek a tömbök elég stabilak ahhoz, hogy onnan elrugaszkodva felülről elkerülhesse a csapdát. Első… Második… Hibátlanul ment, a harmadikkal már nem kockáztatott. A levegőben ugrotta át a csápokat, közben csak azért imádkozott, nehogy felbukjon, amikor talajt ér.

A sarlakknak aznap több szerencséje volt, mint Fehérnek. Egy pillanat alatt kibontotta a csápjait, fölemelve az álcázó törmeléket, és gyilkos ölelésbe zárta az óvatlan áldozatot.

Ilyen közel vannak már a csivaszok?

Fehér nem tudta megállni; mihelyt földet ért a bakancsa, gyorsan hátrapillantott. A hálószerű csapda már rátapadt a fenevad testére, de még mindig erősen reszketett, mintha rázta volna valaki. Több helyen megrepedt az ujjnyi vastagságú szövet, zöldes, opálfényű váladék folyt a kövekre. Az életéért küzdött az elejtett ragadozó. Sokkal erősebb volt az embernél, de már eldőlt a sorsa. Még egy pillanat, és magasba emeli a csáp, aztán kinyílik, és hatalmas emésztőüregébe dobja a még mindig öntudatánál lévő, de már megbénított zsákmányt.

A szürkésfekete, ragyás, itt-ott kemény sörtecsomókkal borított fenevadak megtorpantak, amikor meghallották gyengébb társuk rémült nyüszítését. Nagy, véreres szemükkel nézték a még mindig rángatózó csáphálót, fölemelt fejjel vonítottak. Összesen nyolcan voltak. Hét kölyök – most már csak hat – és egy valószerűtlenül erős alkatú nőstény, nyilván az anyjuk vagy a falkavezér lehetett. Csivaszkölykök… Feleakkorák, mint a kifejlett példányok, viszont nyurgábbak és gyorsabbak. Ez megmagyarázza, miért értek majdnem utol…

Fehér nem állt meg, mint az üldözői. Miután hátranézett, rohant tovább a kapualjban rá váró, rémült lányhoz. Mindjárt üldözőbe veszik a társuk hirtelen halálán megdöbbent csivaszok. Ez olyan világos, mint egymillió napkorong. Csak az a kérdés, mennyi ideig maradnak egy helyben. Három másodpercet nyert, vagy ötöt? A nőstény vélhetően nem fog keseregni a falka egy tagjának elvesztése fölött, nagy lendülettel elhagyja a sarlakkot, nyomában a falka többi tagja, és aztán…

Fehér a kapualj fekete téglalapjára és az onnan kileső Hajlinkára koncentrált. Tizenöt lépés, tíz, öt. Bassza meg, csak ne most, ne ilyen közel a szabaduláshoz, könyörgött gondolatban, minden maradék erőt kipréselve kegyetlenül sajgó lábából.

Bezuhant a sötét lépcsőházba, a falhoz támasztott matrac fékezte le. Ott várt rá a lány, és rögtön becsapta a vaskos ajtót. A keretbe csattanó ajtó dörrenése összefolyt egy másik, még erősebb hanggal. Valami akkora ütést mért a túloldalról a vastag fára, hogy mész és rozsda hullott róla.

Az akadály csak rövid időre állítja meg a nekivadult bestiákat. Ezt tudták mindketten, ezért a lépcsőhöz rohantak, a lány elöl, Fehér mögötte, ahogy begyakorolták. Nem ütközhettek össze, nehogy kiessenek a ritmusból, nem veszthették el az egyensúlyukat. Még mindig halálos veszélyt jelentett minden másodpercnyi késés. Három emelet, hat rövid lépcsőszakasz egymás után, és célba érünk. Lent erősödött a robaj. Az aznap reggel megerősített zárak lazulni kezdtek a feldühödött fenevadak nyomása alatt. Vérfagyasztó volt, ahogy a vad üvöltés sokszoros visszhanggal verődött vissza a hámló falakról. Utolsó előtti lépcsőforduló. Felverték a port a nehéz bakancsok, ez jelezte a menekülők útját, ahol éles kanyart vettek az ingatag lépcsőkorlátba kapaszkodva.

A bal oldali ajtó szinte sarkig kitárva. A lány lassítás nélkül hagyja el, a férfinak kell megmarkolnia a gombot, és olyan erővel megrántania az ajtószárnyat, hogy minden zár becsapódjon. Ha eltéveszti, vagy nem működik megfelelően, akkor végük. A mutáns kutyák széttépik a vastag bőrkabátot, és elkapják őket… Koncentrálj, öreg. Fehér a kerek bronzgombra szegezte a pillantását. Olyan kicsi volt, olyan síkos. Túljutott az utolsó két lépcsőfokon, és előrenyújtotta a kezét. Pára borította a gázálarc lencséjének háromnegyed részét. Szinte vakon kell cselekednie. A csapat élén száguldó csivasz éppen elrugaszkodott a megperzselt falról, könnyedén jutott túl az utolsó félemeleten.

Vastag kesztyűben nem volt olyan erős a fogás, amilyennek Fehér szánta, pedig a begyakorolt precizitással szorította kezét a sima fémre. A teljes erőből megrántott ajtó olyan csikorgással mozdult az ajtókeret felé, hogy túlharsogta a fülében lüktető vér dübörgését. Bevágódik vajon, mielőtt átlépi a küszöböt az őket üldöző fenevad? A másodperc törtrésze sem telik el, és megtudja. Ha elkésik, leteperik és szétmarcangolják, mielőtt a megégett szőnyegre tenné a lábát…

Átrohant a rövid, omladozó előszobán, és berontott a végén nyíló szobába. Alig tudott lefékezni a padlón tátongó lyuk előtt. A bérház egész külső fala a szűk belső udvarra omlott. Többemeletnyi szakadék nyílt előtte, a háta mögött rozoga ajtó, jobb- és baloldalt repedezett falak. Ebből a helyiségből csak egy út vezet kifelé. Fehér Hajlinkára nézett. A lány sápadt volt, reszketett, mintha a hideg rázná. Nem csoda, gondolta Fehér, ma már háromszor menekültem meg a majdnem biztos halálból. A sötét előszoba felé pillantva kinyújtotta a karját. A lány szorosan hozzásimult, Fehér érezte a kezét a hátán.

– Szeretlek, te bolond – nyögte, míg tették, amit kell. Végül a lány kibontakozott az ölelésből. Megrázta a fejét, mutatva, hogy nem érti, ezért Fehér megismételte, amilyen hangosan csak tudta: – Szeretlek, Hajlinka!

Most hallotta. Háttal állt a mélységnek, a férfi felé nyújtotta még mindig reszkető kezét. Fehér megfogta és erősen megszorította. A ritmikusan rengő ajtót nézték mindketten. A csivaszok megállás nélkül, teljes erejükből, éhségtől és a vérszagtól őrjöngve rohamoztak.

Fehér lopva a lányra pillantott, aki nemsokára a hivatalos partnere lesz. Biztatóan rámosolygott. A lány ezt nem láthatta, ahogyan Fehér sem láthatta a lány ajkait a gázálarcon át, de elég volt csillogó kék szemébe néznie, hogy tudja, Hajlinka is rámosolyog a könnyein át.

Hangos csattanással pattantak szét a zárak. Önkéntelenül összerezzentek mindketten. A keskeny folyosón szürkésfekete, ragyaverte, gennyedző árnyak gomolyogtak. A vadul vonító csivaszok egyenesen a mozdulatlan pár felé rontottak.

Fehér érezte, milyen szokatlanul erősen szorítja a kezét Hajlinka. Felszíni bevetésük itt és most véget ért. Már csak egyvalamit tehettek. Hátra sem fordulva megrántotta a lány kezét, és… leugrott, magával húzva Hajlinkát.

A lány sikított ugrás közben. Még akkor is üvöltött, mint egy megszállott, amikor a kifeszített kötelek hirtelen lefékezték a lendületüket, és megállították őket magasan a romos belső udvar fölött. Mintaszerűen működött a gépezet. Mindketten a szemközti bérház falánál kötöttek ki, egy emelettel lejjebb figyelték az eseményeket. A négy csivaszkölyök, amelyek utánuk iramodtak, már az odalent szétterített vasbetonrögökön hevert, ujjnyi vastag, rozsdás betonvasakkal keresztülszúrva. Az ötödik még mindig a fal peremébe kapaszkodott, kétségbeesetten próbált felvergődni a törött deszkákra. De esélye sem volt. A szemük láttára zuhant le, panaszosan vinnyogva.

– Öt! – szólalt meg Fehér, és felmutatta jobb keze szétterpesztett ujjait. – Ötöt intéztünk el!

Hajlinka a fejét csóválva nézett rá, aztán fölfelé, a romok szélén járkáló fenevadra mutatott.

– Ketten maradtak! – emlékeztette, még mielőtt megjelent volna a látóterében a hatalmas nőstény.

– Ne már, babám! Ez így is több, mint amennyit akartunk!

De Hajlinka nem hallgatott rá. Veszettül hadonászni kezdett, hogy felhívja magára a mutánsok figyelmét. A nősténynek megvolt a magához való esze, ügyet sem vetett rá, de az utolsó kölyök buta volt, mint minden kisállat, felvonított, és ide-oda rohangált a leszakadt padló legszélén. Ez még hevesebb integetésre ösztönözte Hajlinkát. Még a kesztyűjét is levette, és az őrjöngő bestia felé dobta. Az eszetlen csivasz odaugrott, hogy a fogai közé kapja az átizzadt bőrdarabot. Még össze sem csukta az állkapcsát, amikor már felnyársalva feküdt a romokon.

Vérfagyasztó üvöltést hallatott a nőstény, amikor az utolsó kölyök is elpusztult. Vonítva, habzó szájjal nézte négy csipás szemével a tőle majdnem húsz méterre álló párt. Fehér nem gondolta volna, hogy ezek a fenevadak értelmesek. Hiszen csak állatok. Közönséges mutáns kutyák. Legföljebb ösztönből tudnak cselekedni, pedig – ezt készséggel elismerte – néha falkában vadásznak az emberekre, úgy osztva le a szerepeket, mint a vérbeli vadászok.

Most, ahogy nézte a vicsorgó, sárgás agyarakat, a köztük tekergő nyelvet, de mindenekelőtt a vörös és csöppet sem ostoba szemeket, amelyek mintha azt mérték volna fel, milyen távolság választja el a fenevadat a megmenekült zsákmánytól, megingott a meggyőződése. A szuka nem reagált a másik kesztyűre, amely közvetlenül a lába elé esett a padlóra. Meg sem szagolta. A korábbi sikertől fellelkesült lány viszont nem hagyta abba a hadonászást. Ez volt az első felszíni vadászata. Méghozzá milyen sikeres. Joga van örülni és büszkének lenni. De túlzásba azért nem kell esni. Fehér megfogta Hajlinka karját, amint az a bicikliváltóból készített szerkezetért nyúlt, amelynek segítségével mindkét irányban mozogni tudtak a lejtős kötélcsúszdán.

– Mit művelsz? – kérdezte a lányt.

Hajlinka csodálkozó pillantást vetett rá.

– Csalogatom a dögöt – felelte gőgösen.

– Maradj, ahol vagy. Elintéztünk már épp eleget…

– Betojtál? – kérdezte a lány csúfondárosan, és lerázta magáról a férfi kezét. – Esélye sincs, hogy elkapjon minket.

Ez igaz volt. A csivaszok erős felépítésű, gyors, izmos, de nehézkes állatok. Vagyis nem számítanak a legjobb ugrónak, a Tanító pedig hosszas kísérletezés után választotta ki ezt a helyet. Amíg betartják az utasításait, nem lehet baj. Másrészt viszont nyilvánvaló volt, hogy Hajlinkának a fejébe szállt a siker. Fehér elfojtott egy káromkodást. Nem akarta, hogy fölöslegesen kockáztasson, hiszen ő lesz a gyermekei anyja, de… Lenézett az udvarra, ahol már jó néhány bőrkabátos férfi sürgölődött. A bicskások ügyesen kaszabolták az elpusztult fenevadakat, vödrökbe pakolták a húst, a csontokat, a zsigereket. A törmelék közt munkálkodó férfiak hallották a lány visongását, kíváncsian néztek fölfelé. Csak élvezzék a látványt, hadd lássák, milyen bátor a majdani főnöknőjük, döntötte el végül, de kész volt bármelyik pillanatban beavatkozni, ha Hajlinka valami igazán nagy ostobaságot tesz.

A lány előrement egy métert, rögzítette a váltót, és megint hergelni kezdte a rá bámuló nőstényt. A fenevad nem reagált, a szeme viszont vészjóslóan villogott, ahogy a kölykeit felkoncoló férfiakra szegeződött a pillantása. Hajlinka észrevette a pillantást, és ügyet sem vetve a partnere figyelmeztetésére, még egy métert ment előre. Ez sem váltott ki semmilyen reakciót. A termetes csivasz mozdulatlanul állt a szakadék szélén, mintha megbénult volna.

Fehér lenézett. Már befejezték a munkát az emberei. Csak a vérfoltok maradtak a romokon.

– Pakolunk! – kiáltotta; tudta, hogy lejárt az idejük.

A zajra már biztos felfigyelt a környék összes ragadozója , a friss vér szaga pedig mindjárt idecsábít minden éhes szárnyas hóhért.

A lány dühösen fújt egyet, de aztán kelletlenül megragadta a karabinert, és a szukának hátat fordítva kinyújtotta a karját, hogy elkapja a felvonó felé lendülő kötelét. Fehér elég jól ismerte Hajlinkát ahhoz, hogy tudja, milyen dühös. Annyira vágyott erre a látványos sikerre, amely bizonyította volna a többi jelölt előtt, hogy neki és csakis neki van joga fiúkat szülni az enklávé vezérének. Jó, hogy ilyen ambiciózus, gondolta Fehér, miközben azt nézte, hogyan kezd lefelé siklani Hajlinka.

A partnerére koncentrált, ezért feledkezett meg egy pillanatra az utolsó csivaszról. Hiba volt. Bár tulajdonképpen amúgy sem tudott volna tenni semmit. Azt még látta, hogy a nőstény lassan a szoba mélyére hátrál, ebből arra következtetett, hogy végül megadta magát. A szukának viszont nem állt szándékában elmenni, legalábbis nem olyan stílusban, ami megfelelt volna a vadászoknak. Csak pár másodpercre tűnt el Fehér látóteréből. Ennyi kellett neki ahhoz, hogy a lehető leghosszabb nekifutásból elrugaszkodjon a padló széléről, és a mélybe vesse magát, egyenesen Hajlinka hátára.

A csivaszok nem voltak a legjobb ugrók. A Tanító jól számította ki a biztonságos távolságot, de nem vett figyelembe egy valóban lényeges részletet. Egyetlen fenevad sem képes átugrani arra a helyre, ahol a csalétek függeszkedett, csakhogy… A nehéz testű állat nem úgy zuhant, mint egy kődarab, hanem éles szögben repült lefelé, miközben minden megtett méterrel közelebb került a szemközti falhoz, amelyhez végül valahol a földszint és az első emelet között csapódott volna, ha nem áll az útjában a mit sem sejtő Hajlinka.

Még szerencse, hogy Fehérrel ellentétben a lánynak fogalma sem volt arról, mi történik mindjárt. Az utolsó pillanatig arra koncentrált, hogy kontrollálja a siklást. Lehet, hogy minden fájdalom nélkül érte a halál. A több mint százkilós nőstény belemart karcsú testébe, deréktájon vájta bele karmait és agyarait. Egy pillanatig együtt lógtak a levegőben, de ez a pillanat örökkévalóságnak tűnt a jelenetet fentről figyelő férfinak, akit elöntött az adrenalin. A fenevad olyan erősen rántotta meg a megtámadott nőt az ütközés után, hogy a szó szoros értelmében kettészakította, aztán már egész más szögben csapódott a pánikba esett bicskások közé.

Szerencséjükre a csivasz a betonvasakból állított csapdák egyikére esett. Ha az nincs ott, túlélte volna a zuhanást, és talán még több áldozatot szed. A kihegyezett, méteres hosszúságú, ujjnyi vastag vasrudak viszont több helyen átdöfték a mutáns húsát és csontjait, és a betondarabokhoz szögezték. Szanaszét lövellt a vér a haláltusáját vívó, de még mindig fenyegetően üvöltő nőstényből, szétroncsolt zsigerei szanaszét fröcsköltek.

Fehér megdermedt, egy szót sem tudott kipréselni magából. Bénultan nézte a lány tehetetlenül vergődő testét, aki néhány nappal később az első számú partnere lett volna.

2

– Fehér hívat, Tanító!

A három gyerekkel szemben ülő, terepmintás, kifakult zubbonyt viselő, izmos, tar fejű férfi felpillantott a kezében tartott foszladozó, erősen megsárgult papírlapról. Érdeklődve nézett a kifulladt küldöncre, éppen úgy, mint a tanítványai.

Nem lepte meg a hívás és a hír hozója sem. Kikerics Fehér ezredese volt, a tizenkét tagú gárdához tartozott, amely a rendőrség funkcióját töltötte be az enklávéban, tehát vagy az ő, vagy valamelyik bajtársa kötelessége volt, hogy értesítse az embereket, ha hívatta őket a közösség vezére.

Jóval érdekesebbnek találta, hogy Kikerics a napi felszíni bevetések során viselt bőrköpenyben sietett az iskolába. Ráadásul vérfoltos volt ez a vértezet, és áradt belőle a hullabűz.

Valaminek történnie kellett, valami igazán komoly dolognak, ha Fehér rögtön ideküldte, mihelyt visszajöttek a felszínről.

– Máris megyek – felelte a Tanító, és visszarakta a megviselt tankönyv lapját egy viharvert cipősdobozba, amelyben az értékes kötet többi részét tárolta.

– Mondd meg Fehérnek, hogy ott leszek öt perc múlva.

Kikerics megrázta a fejét.

– Azt mondta, vigyelek oda.

A kopott széken ülő pedagógus szemöldöke felszaladt. Vele együtt mozdultak a halántékára tetovált vonalak. Kissé elfehéredett a homlokától az álláig átlósan végigfutó sebhely, ebből látszott, hogy bosszankodik. De nem szólt egy szót sem, csak egy legyintéssel elküldte a három tanulót. A gyerekek egykettőre összepakoltak, a kijárathoz szaladtak, és az ott álló gárdista mellett eltűntek a félrehúzott függöny mögött a félhomályban. Rühellték az iskolát, ez látszott rajtuk már első pillantásra. Az oktatásukért felelős férfi nem csodálkozott különösebben. Itt, a föld alatt a gondjaira bízott nebulóknak még dolgozniuk is kellett amellett, hogy bemagolják és megírják a leckét. És ez nem könnyű. Másik enklávéjában csak az ehetett, aki előbb megdolgozott érte.

– Akkor menjünk – morogta, és fölemelte a tankönyvet tartalmazó dobozt. Lerakta a néhány meggörbült deszkából összetákolt polcra, a többi doboz mellé, körülnézett még utoljára, gondosan eloltott minden faggyúlámpát, és kilépett a fennhéjázón iskolának nevezett fülkéből.

Három fal meg egy több helyen kilyukadt, rozsdamarta hullámbádog, amelyet dróttal erősítettek a primitív állványzatra. Kimustrált katonai pokróc volt az ajtó. Így nézett ki Másik enklávéjának alma matere. Még Belső-Afrika legeldugottabb nyomornegyedében is kinevették volna ezt a csúfságot, de itt, a wrocławi csatornarendszerben lehetett vele büszkélkedni. Az atomkatasztrófa túlélőinek már a második nemzedéke nevelődött a „falai” között. Még néhány év, és az egyetlen osztályban megjelennek azok unokái, akik elsőként járták ki a föld alatti élet iskoláját.

Kikerics a csatorna mélyebben fekvő szintjére ugrott, egy olyan járatba, ahol a Támadás előtt szennyvíz folyt. Csörtetett előre, fenyegetően rámordult a néhány szembejövőre. Nem nézett hátra. Nem volt különösebben éles eszű, de azt tudta, hogy a Tanító ott megy mögötte. Ebben a közösségben vasfegyelem uralkodott. Kikerics nem tudta elképzelni, hogy bárki figyelmen kívül hagyhatná Fehér parancsát.

A beidézett Tanító és a kísérője elhagyta a csatorna rövid oldalágát, amelyben az iskola mellett néhány műhely is helyet kapott, az idősebb tanulók ezekben készíthették el a vizsgadarabot a választott szakmájukhoz. A kovácsműhely pontosan egy természetes kéményként szolgáló akna alatt állt, miután elhaladtak mellette, jobbra fordultak, és beléptek az enklávé főutcájához vezető alagútba. Itt volt az annak idején ironikusan, ma már teljes komolysággal „lakosztálynak” nevezett helyiségek sora, a hulladékból összetákolt fülkék, ahol a teljes közösséget alkotó nyolcvannégy polgár berendezkedett. Köztük hat gyerek.

Gyerekek…

A Tanító lopva elmosolyodott. Ezekben a föld alatti járatokban sokkal hamarabb érkezett el a felnőttkor, mint a Támadás előtt. A posztnukleáris korban már a tizedik születésnapja után elérte az ember a nagykorúságot, bár ha hitelt adunk a szóbeszédnek, Wrocław déli szélén még mindig léteztek olyan enklávék, ahol valamivel tovább tartott a viszonylag gondtalan gyerekkor. Itt viszont, a Tiltott Zóna peremén – ahogy a felszíni csapadék által legjobban sújtott övezetet nevezték – más volt a helyzet, mint a város jobban ellátott és kevésbé romos kerületeiben.

A negyvenhét éves Tanító volt e közösség legidősebb polgára, egyúttal ő volt az utolsó az itteni Emlékezők közül – így nevezték a föld alatti járatokban azokat, akik sok évvel a Támadás előtt születtek, és jól ismerték a letűnt civilizáció vívmányait. Másik enklávéjában a legtöbb lakó már a csatornákban jött világra, vagy élete első éveiben került ide, és nem sokat tudhatott az akkori időkről.

A robbanás, amely üvegcseréptengerré változtatta az Óváros háztömbjeit, és harminc méter mély krátert hagyott a Sánc és a Főtér között, csak előjáték volt a rémálomhoz. Valaki azt mondta egyszer, hogy akik túlélik az atomháborút, irigyelni fogják az elpusztultakat. Igazat mondott e szentencia elfeledett szerzője. Sok wrocławi élte túl a támadás pillanatát – tízezrek tudtak még lemenni a csatornákba és a föld alatti járatokba –, de ez nem a vég, hanem csak a kezdet volt a kínokkal teli hosszú úton. Aratott a sugárfertőzés, az éhség és a nukleáris tél. Főleg a posztapokalipszis rémálmának első éveiben. Az atomkatasztrófát túlélő „szerencsések” hullottak odalent, mint a legyek; pusztította őket az éhség, a hideg, a betegségek. Akik viszont túlélték a legrosszabb időszakot, ellenállóbb utódokat nemzettek. Sok igazság van abban, amit Nietzsche mondott: „Ami nem öl meg, az megerősít.” Ez az embercsoport a legjobb példa.

Elmentek néhány lakó mellett útközben, akik kíváncsian nézték a lakosztályuk mellett elhaladó férfiakat. A Tanító látott minden arcot és alakot a körös-körül foszforeszkáló, tréfásan neonnak hívott gombák halványkék derengésében vagy a némelyik fülke belsejét megvilágító faggyúlámpák sárgás fényében. Ezekben a zugokban tartózkodtak a munka után pihenő vagy a következő felszíni bevetésre készülő emberek. Olyan egyhangú volt a csatornarendszerben élni, mint leülni egy életfogytiglant. Tulajdonképpen csak dolgozni vagy aludni lehetett. Időnként házilag pancsolt, az alkohol névre méltatlan löttyöket kortyolgatni.

A gárdista és a nyomában haladó Emlékező belépett a legtágasabb tranzitalagútba, amelyet azok használtak évekkel korábban, akik árut és híreket szállítottak Wrocław legtávolabbi pontjairól. Akkoriban zajlott az élet a környező enklávékban; a legjobb időszakban Másik négyszer annyi lakó életét irányította, mint most a fia. Most üresen tátongott a Csivaszréten a Kupecek Köztársaságából induló útvonal. Nyoma sem maradt a vándorlók szálláshelyének és a távoli városrészekből érkező jövevényeknek fenntartott bódéknak. Eltűnt a helyi árusok majdnem minden standja is, ha pedig még álltak, szinte értéktelen kacatok hányódtak rajtuk.

A két lakóalagút között félúton, a jobb oldali falból indult ki egy plusz téglaréteggel keretezett elágazás, egy rövid szervizfolyosó, amely négy tágas helyiségbe vezetett. Az első három raktárként funkcionált, ezek az átjáró oldalfalából nyíltak. Az utolsó és legnagyobb helyiség volt a közösség vezérének székhelye. Ő volt Másik egyetlen fia és pozíciójának örököse, akit Fehérnek neveztek, mert albínó volt.

A bejáratnál őrködő gárdisták utat nyitottak nekik, amikor Kikerics megállt egy pillanatra, hogy most először megnézze, hol van a Tanító, akit idevezetett. Egy lépéssel állt mögötte az Emlékező, ezért rögtön átmentek az őrhelyen, és az ideiglenesen lezárt raktárak előtt elhaladva eljutottak a folyosót határoló, egykor vörös függönyhöz, ahol újabb gárdista állt. Az ezredes jelt adott, erre a gárdista félrehúzta a nehéz anyagot, feltárva egy rövid, nagyon szűk átjárót és a sarkig tárt acélajtót, ahonnan éles fény áradt.

A hatszor nyolc méteres, négyszögletes helyiség nagyon magas volt, különösen a körülötte elhelyezkedő járatokhoz képest; a falakra erősített lámpák reszkető fényében feltáruló mennyezete pedig csöppet sem hasonlított a tizenkilencedik századi vagy huszadik század eleji csatornák boltíveire. Azokhoz képest egyszerű volt, és nem téglából, hanem betonból építették; repedezett, nedvességfoltokkal tarkított felszínén még mindig látni lehetett a zsaluzat lenyomatát. Fogadóteremnek nevezték ezt a helyiséget, amelynek legérdekesebb eleme a Tanító talpa alatt volt. A terem ugyanis két szintből állt. A vízgyűjtő alján – régen az volt, félig vízzel vagy szennyel telve – egy majdnem négyméteres, téglából rakott oszlop állt, ezen támaszkodott két, középen egymást keresztező, másfél méter széles palló. A pallók és a falak közti négyszögletes üres teret régi, nehéz öntöttvas rácsokkal zárták le. Az enklávé vezére odafönt tartott fogadóórát, lent börtönt rendeztek be, ahová a különféle vétségekért elítélt polgárokat lökték.

Fehér a trónon ült, ahogy az apja szokta nevezni az enyhén megpörkölődött, széles bőrfotelt, amelyet sok évvel ezelőtt cipeltek be ide, persze kerülő úton, a vízelvezető csatornákon keresztül, hiszen egy ilyen terebélyes bútordarab a büdös életben nem fért volna be egyetlen utcai csatornába sem. A keresztirányú pallón álló asztal választotta el a bejárattól, ehhez ültek le időről időre a bírók, a belső tanácsnokok vagy a meghívott vendégek. Most minden rozoga szék a falnál állt, a vastag rétegelt lemezek mellett, amelyekkel a gyűlések alatt a rácsok egy részét fedték be, nehogy valaki megsérüljön. Az asztalon viszont… az asztalon egy katonai ponyván kiterítve egy holttest hevert.

A Tanítónak rá sem kellett néznie a széttépett tetemre, anélkül is tudta, ki vesztette életét az aznapi vadászaton. Csak az ejtette gondolkodóba, miféle csoda folytán sikerült megszereznie Fehérnek a szeretett nő maradványait. A csivaszok, vérmacskák és kormurák nem hagyták volna elragadni maguktól a zsákmányt, a sarlakk pedig nem marcangolta cafatokra az áldozatot…

Kikerics az ajtónál maradt; a Tanító közönyösen ment el mellette, érdeklődve lépett az asztalhoz. Figyelmesen megvizsgálta a széttépett köpenyt és a kettészakított, szinte minden zsigerétől megfosztott holttestet. Hajlinka krétafehér arca most olyan nyugodtnak látszott, mintha a lány nem érzékelte volna a halála előtt, mit művel vele a dühöngő fenevad.

Az Emlékező a néhány méterre ülő enklávévezérre emelte a pillantását.

– Mi történt?

– Mondd meg te, Tanító! – felelte metsző hangon az albínó.

– Nem értem.

Síri csend ülte meg a fogadótermet. A vastag függöny és a mögötte elhelyezkedő, néhány méteres folyosó elnyelte a közeli járatokból érkező hangokat. Végül Fehér nem bírta tovább, felpattant a fotelból, és az asztalhoz lépett. Amikor a tetemhez ért, színtelen szivárványhártyája véresen villogott.

– Nem úgy működött a kelepcéd, ahogy kellett volna.

– Az lehetetlen. – A Tanító meglepetten nézett megint maga elé, hogy megszemlélje a lány sebeit. – Mindent pontosan kiszámoltam. Ha elszakadt valamelyik kötél, azért nem tehetsz nekem szemrehányást. Nem én…

Fehér olyan erővel csapott az asztalra, hogy a lány teste megremegett, mintha hirtelen levegőt vett volna.

– Ne ködösíts! – ordított, bőséges nyálat fröcskölve magára, az előtte állóra és a holttestre. – Az egész a te hibád!

– Nem hinném. – A tetovált halántékú férfi dühös pillantással mérte végig a vezért. – Nem tudom, mi történt a felszínen, de abban biztos vagyok, hogy nyugodtan meg tudjuk beszélni, ha…

– Nem tudunk és nem fogunk megbeszélni semmit! – Az albínó két öklével támaszkodott az asztal szélére. Nehezen kapkodta a levegőt, mintha a csivaszok elől menekült volna idáig. – Azért csináltuk meg ezt a csapdát, mert azt állítottad, hogy biztonságos lesz, de ez, mint látható, ordas nagy hazugság volt! – hörögte lassan, egymás után a szavakat.

A Tanító is az asztal fölé hajolt.

– Tudom, mit érzel most – mondta, úgy lehalkítva a hangját, hogy Kikerics és a pallók túlsó végén álló gárdisták ne hallják. A rabokkal nem kellett törődnie, a cellák odalent hónapok óta üresen álltak. – Tényleg. De el kell mondanod, mi történt ott, különben…

Fehér nem hallgatott rá. Felüvöltött, mint egy vadállat, arcát a betonmennyezet felé fordítva. Amikor végül elhallgatott, megfordult, és a Tanítóra rá sem nézve odament a trónhoz. Csak onnan küldött egy ferde pillantást, aztán megeresztett egy olyan álnok félmosolyt, hogy a Tanítónak borsózott tőle a háta. Jövendőbelijének tragikus halála irtózatos csapást mért erre a tapasztalatlan, alig tizennyolc éves fiúra, aki mind ez idáig nem élt át semmilyen tragédiát. Az anyját sosem ismerte, mert szülés közben meghalt, az apja hosszan elhúzódó betegség után lehelte ki a lelkét, Fehérnek tehát volt elég ideje megbékélni azzal, hogy elveszíti egyetlen szülőjét, akit egyébként nem tisztelt különösebben. Hajlinka viszont…

– Látom a képeden – morogta az albínó, kizökkentve a gondolataiba merülő Emlékezőt –, hogy már most azon agyalsz, milyen simogató szavakkal nyugtass meg. De nem fog sikerülni. Most nem. Azok után végképp nem, ami a vadászat alatt történt.

– Még mindig nem mondtad el, mi történt pontosan. – A Tanító halántékán furcsán elmozdult a tetoválás, ahogy összehúzta a szemét.

– Elmondtam.

– Akkor mondd el újra, de most részletesebben, hogyan zajlottak az események. – Az Emlékező majd felrobbant a dühtől. A szeme sarkából látta, hogy a gárdisták elhagyják az őrhelyüket, és a késük markolatán nyugtatják a kezüket. Mind az öten… Lopva az ajtó felé pillantott, és rádöbbent, hogy mennyi fegyveres tartózkodik már a teremben… Nem tudja legyőzni őket, már csak azért sem, mert nincs nála semmiféle fegyver, ezek a fiúk pedig kifejezetten értik a dolgukat. Tudta, mert ő képezte ki őket. Ketten közülük a másik kettőt fedezték, készenlétben tartva a parittyájukat. – Kérlek – tette hozzá, a vezérre emelve a tekintetét.

– Még ilyet! – mondta gúnyosan Fehér, még kényelmesebben elterpeszkedve. – Jó, elmondom, ha annyira szeretnéd. Felcsalogattuk a csivaszokat a legfelső emeletre, és az utasításaidat követve leszánkáztunk a szemközti falhoz. Öt istenverte rohadék beleesett a csapdába, de az utolsó kettő megmenekült. Hajlinka… – itt kicsit megremegett a hangja – Hajlinka megpróbálta felingerelni őket, hogy leugorjanak.

– És túl közel ment – következtetett a Tanító.

– Ne szakíts félbe, vénség! – horkant rá az albínó, és felpattant a fotelból.

Vénség?

Ez új volt. Még sosem szólt ez a taknyos ilyen tiszteletlenül az utolsó Emlékezőhöz. Ahhoz az emberhez, akinek annyi mindent köszönhetett az apja, beleértve azt is, hogy ő kormányozhatta az enklávét.

– Én csak…

– Ne szakíts félbe, mondtam már! – Fehér megtörölte a száját a kézfejével, és megint lehuppant a trónra. – Nem, nem ment túl közel. Még több mint két méter választotta el a jelzéstől.

A kötél sárgára festett pontjára gondolt, amely azt a helyet jelölte, ameddig elvileg el tud ugrani a támadó ragadozó. A Tanító többhetes megfigyelés után számította ki ezt a távolságot. Jó néhány órát töltött a felszínen, a romok között portyázó csivaszokat figyelve. Nagyon pontosan kimért mindent, megállapított egy nagyobb biztonsági sávot is, hogy biztosan ne kerüljön sor balesetre. Tehát tökéletesen biztos volt benne, hogy félreértésről van szó.

– Ha úgy volt, ahogy mondod, akkor nem értem, hogyan…

– Hát itt a probléma, Tanító – szakította félbe durván az albínó. – Vagy nem értesz semmit, vagy nem tudsz semmit, én viszont… A te ostobaságod miatt elveszítettem az asszonyomat.

– Nem lehet, hogy…

Fehér legyintett, mintha legyeket hajtana el.

– Ne erőlködj. Nem olyan zseniális az a csapda, mint ahogy elhitetted velünk. Te és csakis te vagy a bűnös abban, ami történt.

– Nem hinném – morogta a Tanító. Biztos volt a számításaiban, nem véletlenül fordított annyi időt és fáradságot az akcióra. – Nem mondasz el mindent.

– Tessék? – Fehér fenyegetően húzta össze a szemét.

– Mélyen megrázott az eset, ez nyilvánvaló. Nem csodálom. Mindenki ugyanezt érezné a helyedben. – Az Emlékező sokatmondóan nézett a gárdistákra, azok pedig ösztönösen helyeseltek. – Hadd kérdezzem ki a bicskásokat…

– Azt állítod, hogy hazudok?! – Fehér megint felpattant a trónról.

Ösztönösen reagáltak az emberei, előrántották a kést az övükből, megfeszítették a parittyákat. Feszültséggel telt meg a légkör, egy óvatlanul kiejtett szó véget vethetett volna a párbeszédnek, és egymásnak ugrasztotta volna őket.

– Nem! Nem mondtam semmi ilyesmit! – figyelmeztette a Tanító feltett kézzel, lassan körbefordulva, mintha azt akarná mutatni mindenkinek, hogy nincsenek rossz szándékai. Valójában a terepet, az ellenfelek elhelyezkedését, fegyverzetét mérte föl. Nem jó. Ketten őrizték a kijáratot, kezükben parittya. Ha a tőr után nyúltak volna, több esélye lett volna az Emlékezőnek, de a hajítófegyverrel leterítik, mielőtt ártalmatlanná tehetné valamelyik bicskást, akik hárman voltak, a palló minden szabad végén állt egy-egy. Mivel a harc nem jöhetett számításba, az Emlékező úgy döntött, időt nyer. – Nem állítom, hogy hazudsz – tette hozzá békülékeny hangon. – Azt viszont látom, hogy rettentően fel vagy dúlva, és ilyen állapotban… – elhallgatott, látva, hogy az albínónak elsötétül az arca. – Hadd ellenőrizzem a számításokat, hadd beszéljek a bicskásokkal, ők látták… láttak mindent más perspektívából.

Fehér a fejét csóválta, minden pillanattal egyre hevesebben.

– Nem, nem és még egyszer nem!

A Tanító elhallgatott. Még mindig széttárt karral állt, mintha ezzel a gesztussal biztosítaná a körülötte álló gárdistákat, hogy nem kell félni tőle. Csakhogy ez nem nyugtatta meg őket, nem hátráltak egy lépést sem, és továbbra is idegesen markolták felajzott fegyverüket. Ha az Emlékező épségben akart kikerülni ebből a konfliktusból, taktikát kellett változtatnia.

– Igen, igazad van. Nem úgy működött a csapda, ahogyan kellett volna. Ennek ellenére biztosítalak, hogy megtettem mindent, hogy tökéletes biztonságban legyen minden csali, aki fellép a kötélre. De lehet, hogy valami elkerülte a figyelmünket. – Szándékosan használt többes számot, hogy azt sugallja Fehérnek, nem ő az egyetlen ember, aki felelős lehet a balesetért. – Abból, amit mondasz, arra következtetek, hogy most gyorsabbak vagy erősebbek a csivaszok, mint egy éve voltak… – Úgy tett, mintha a fejét törné, a gondolatot mérlegelné. – Igen, ez lehet a problémánk igazi oka. Elvégre mutánsokkal van dolgunk. Nem tudunk róluk semmit azon kívül, hogy nemzedékről nemzedékre fejlődnek.

Az albínó megdermedt. Nem várta, hogy ilyen hamar kapitulál az ellenfele. Titokban talán még arra is számított, hogy ellenszegül neki az ártatlanul megvádolt Emlékező, ahogy korábban tette sok más, kevésbé fontos vitában. Nyílt konfrontáció esetén lenne ki fölött diadalmaskodnia, ezzel dolgozná föl a partnernője halálát. Hiszen senki sem hibáztatná a gárdistákat, ha megsebesítenék vagy akár megölnék a veszedelmes ellenséget, aki megtámadta az enklávé vezérét, amíg az a szeretett nő holtteste fölött kesergett.

A Tanító ezt egy pillanat alatt átlátta. Mivel nem volt más megoldás, úgy döntött, még jobban megalázkodik. Hajolj el, és nem fognak megtörni. Engedj, és győzni fogsz. A harcművészet régi mestereinek maximái érvényesek maradtak a posztnukleáris világban is. Az Emlékező ezért úgy döntött, használja a bennük rejlő bölcsességet, hogy megnyerje ezt az ütközetet. Fehér nem volt olyan ravasz, hogy szavakban megmérkőzzön vele, de a konokság nem hiányzott belőle, és nem könnyen adta meg magát.

– Akkor elismered, hogy felelős vagy Hajlinka haláláért? – kérdezte az albínó pillanatnyi hallgatás után.

– Elismerem, hogy bizonyos fokig rám is hárul némi felelősség – felelte a Tanító gondosan megválogatott szavakkal.

– Hah! – Fehér nehézkesen hanyatlott a fotelba. Ő is időnyerésre játszott, de a Tanító még mindig nem tudta, hogyan keveredjen ki a neki állított csapdából. – Hah! – mondta újra.

– Még egyszer biztosítalak arról, hogy megtettem mindent, ami tőlem telt, hogy kifogástalanul működjön a csapda. Legalábbis a csalogatás utolsó szakaszában. Ma csalódtunk benne először, pedig már hét hónapja használjuk. Szörnyű dolog történt, nem tagadom. Fogadd legőszintébb együttérzésemet. – Az Emlékező lehorgasztotta a fejét, de úgy, hogy mindvégig lássa a vitapartnerét. – Ugyanannyira fájlalom a veszteségedet, mint te.

– Ne próbálj csitítani! – figyelmeztette Fehér, mert dühbe jött attól, hogy váratlanul elveszítette a kezdeményező pozíciót. – Büntetést érdemelsz! – tette hozzá emelt hangon.

– Természetesen – egyezett bele rögtön a Tanító. – Ha hibáztam, viselnem kell a következményeket. Magam hívom össze az enklávé tanácsát, hogy ítélje meg a viselkedésemet, és rójon ki igazságos ítéletet.

Először Másik, jelenleg pedig a fia négy legbizalmasabb tanácsadójából állt az enklávé tanácsa. Az Emlékező állt az élén, jól ismerte a többi tagot, és bízott a józan eszükben. Fehérnek nem lenne esélye, ha szembeszállna velük. Ha kényszeríteni akarná őket, csúfos vereséget szenvedne, mert ezeket az embereket nem tudja sem lekenyerezni, sem megrémíteni, ha viszont megpróbál megszabadulni egyszerre minden tanácsostól, az komoly felzúduláshoz vezethet, ő pedig akár a hatalomból is kikerülhet. Ezért érezte zseniálisnak a Tanító a tanács összehívásának ötletét, mint minden egyszerű megoldást. Arról nem is beszélve, hogy mindez megfelel a törvénykönyv előírásainak, amelyeket még Másik utódja sem kérdőjelezhet meg. Touché, Fehérfejű!

Az albínó idegesen rágta az ajkát. Nem egyezett a terveivel az, hogy egymásnak feszülnek az Emlékezővel. Az apja évekig készítette fel a kormányzásra, de a bölcsességet, az igazi bölcsességet nem lehet elsajátítani még akkor sem, ha az ember buzgón hallgat a legnagyobb bölcsekre, és szorgalmasan tanulmányozza legkiválóbb műveiket. Ily módon szert lehet tenni tudásra, még olyanra is, amely nagyon hasznos minden vezér számára, de sokévnyi gyakorlat és rengeteg tapasztalat kell ahhoz, hogy használni is tudja. Ez utóbbi pedig hiányzott Másik utódjából.

Néha viszont elég egy mákszemnyi szerencse, egy villanás, egy kellő asszociáció a megfelelő pillanatban… És sajnálatos módon ez történt ebben az esetben is. Legalábbis a Tanító szemszögéből.

– Nem – felelte furcsamód nyugodt hangon az albínó. – Nem kell összehívnunk a tanácsot. Elismerted a hibádat tanúk előtt. Öt tanú előtt – hangsúlyozta elégedetten. – Ha nem tévedek, a törvénykönyv világosan kimondja, hogy már három tanú elég ahhoz, hogy ítéletet mondjak.

Az Emlékező hangtalanul káromkodott. Sarokba szorította ez a kis szaros. De lehet, hogy ez egyáltalán nem véletlen… A gondolat egy pillanatra megdermesztette. Lehet, hogy az albínó mindent eltervezett? Hajlinka halálát használja fel arra, hogy…

Egy perce még valószínűtlennek tűnt, de Fehér hidegvérrel játszotta ki a helyzetet. Az öt legbizalmasabb gárdista jelenléte a fogadóteremben azt sugallta, hogy már kezdettől fogva többet akart, mint kiélni magát egy olyan emberen, aki talán – csak talán – részben felelős lehetett a felszínen történt tragédiáért. És ez alapjaiban változtatott meg mindent.

A Tanító régóta tisztában volt azzal, hogy előbb vagy utóbb összerúgja a port az enklávé új vezérével. Ezért rögtön az apja halála után biztosította az albínót arról, hogy nem érdekli a hatalom. Hiszen amíg Másik uralkodott, egyetlen pillanatig sem kapálózott érte – pedig lett volna rá nem kevés alkalom –, most pedig még kevésbé áll szándékában. Csak a status quo megőrzését kérte, és ebbe Fehér azonnal beleegyezett. Ami az Emlékező szerint egyszer s mindenkorra lezárta az ügyet. A jelek szerint ellenfelének kicsit más volt a véleménye erről a témáról. Ócskább szarházinak bizonyult, mint bárki feltételezte volna. A kedvese halála felett érzett megrendülés álcája alatt megpróbált két patkányt ütni egy csapásra. És sikerülni is fog neki a most szerzett fölénnyel.

– Azt mondtam, hogy részben felelős lehetek a balesetért, de ez, ismerd el, elég nagy különbség. Ezért jobban szeretném, ha mégis a tanács döntene… – mondta a Tanító, de itt elhallgatott, mert belátta, hogy minden mentőkísérlet visszavezet a kiindulóponthoz. – Hadd döntsék el ezt a vitát olyan emberek, akikben mindketten megbízunk – fejezte be a maga szempontjából legbiztonságosabb módon.

– Beismerted, Tanító – diadalmaskodott Fehér. – Öten hallották. Intézzük el az ügyet itt és most – tette hozzá, megsárgult fogait kivillantva. – A törvénykönyv világosan kimondja, hogy ilyen esetben teljes felhatalmazás illet meg arra, hogy meghozzam a végső ítéletet, és pontosan ez a szándékom.

– Akkor hallgatlak – mondta az Emlékező egyenesen Fehér szemébe nézve.

– Szemet szemért. Fogat fogért. Így rendeli a törvényünk.

A Tanító életében először bánta meg, hogy felvetette Másiknak az ötletet, hogy használják fel Hammurapi törvénykönyvének néhány passzusát.

– Így rendeli a törvényünk – erősítette meg mozdulatlan arccal.

Rádöbbent, hogy kilátástalan helyzetbe került. Most már csak a csoda mentheti meg. Fehér vagy kimondja az ítéletet – nem is kérdés, milyet –, vagy addig hergeli az ellenfelét, amíg annak fel nem mondják a szolgálatot az idegei, és az megint csak az egyetlen lehetséges módon végződik.

– Tehát… – A diadalmas albínó megingott, de csak egy pillanatra. – Vagy nem is. Csináljuk másképp – mondta váratlanul. – Jobban ismered a törvénykönyvet, mint közülünk bárki, elvégre részt vettél a kidolgozásában. Idézd nekem a második pontot, légy szíves.

– Élelmiszer-fejadag csak annak jár, aki megdolgozik érte – deklamálta az Emlékező, miközben próbálta kitalálni, mi járhat az albínó fejében.

– Mától kezdve az enklávé összes lakójára kötelező lesz ez a szabály – jelentette ki válaszul Fehér ravasz mosollyal. – Kivétel nincs.

A Tanító megkövült. Hangosan nyelt egyet. Ez elevenébe vágott. Nagyobb fájdalmat okozott, mint gondolta.

– Van egy megállapodásunk… – kezdte óvatosan.

– Nekünk? – nevette el magát az albínó.

– Nekem meg az apádnak.

– Nektek volt, az tény, de Hajlinka halálával érvényét vesztette. Némagyerek is gürcölni fog, mint mindenki más. Bender! – intett a jobb oldalon álló gárdistának. – Írd fel a nyomit a holnapi gyűjtögetők listájára.

A Tanító ismerős bizsergést érzett a tarkóján. Elvörösödött.

– Ezt nem teheted. Az apád…

– Az apám meghalt. – Az albínó kényelmesen elterpeszkedett. Már tudta, hogy megnyerte a csatát, ezért lekicsinylően legyintett. – A hatályos törvény szerint a kötelezettségei érvényüket vesztették abban a pillanatban, hogy én a trónra léptem.

– A halála után beleegyeztél…

– Ez igaz. Hallgattam a sugalmazásodra, de most meggondoltam magam. Vége az előjogoknak… ami a fiadat illeti.

– Ne felejtsd el, hogy Másik nekem köszönhetően lett az enklávé vezére. Ha én nem vagyok, te most közönséges bicskás lennél, vagy…

– Régi történet ez, Tanító – szakította félbe Fehér még mindig fülig érő szájjal. – Változnak az idők. Apám kétszeresen megfizetett neked mindenért, amit érte tettél. A fattyad a mi költségünkön élt több mint tizennyolc évig. Ez elegendő…

– Pontosan tudod, miért kötöttük azt a megállapodást. A fiam süketnéma. Nem éli túl az első felszíni utat.

– Az én asszonyom is ott esett el – fröcsögte dühösen az albínó, ujjait a fotel karfájára szorítva. – Szemet szemért, ahogy a törvény mondja. Most pedig… – Fehér elhallgatott, eltűnt a szájáról a csúfondáros mosoly, amikor zajt hallott az ajtó felől.

A Tanító hátrapillantott a bejáratra. A gárdisták mögött férfiak és nők kis csoportja állt tanácstalanul. Hamuval mázolták be az arcukat, ahogy a temetési hagyomány rendelte. Ez volt a csoda, amire a Tanító várt.

– Fivéreim és nővéreim! – mondta a jövevényekhez fordulva, egyúttal ellépve az asztaltól, hogy Fehérnek esélye se legyen orgyilkos támadásra. – A mai napon életét vesztette a felszínen egy társunk: Hajlinka, a vezér választottja. Bűnösnek érzem magam a haláláért, ugyanis abban a kelepcében szaggatták szét, amelyet én terveztem. Ezért kérlek benneteket, hogy legyetek bíráim ebben az ügyben.

– Hallgass, Tanító! – ordított rá Fehér. – A törvénykönyv szerint…

– A törvénykönyv szerint – szakította félbe az Emlékező – túlságosan szigorúnak tartom az ítéletet, és követelem, hogy a tizenkét igazságtévő hozzon döntést!

3

Némagyerek elmosolyodott. Kinyújtott kézzel mutatta a jellegzetes gesztust, a fölemelt hüvelykujjat. Minden rendben lesz. A Tanító bólintott. Rendben kell lennie. Különben… Nem, inkább nem gondolt arra, mi lesz a fiával, ha elveszíti a következő csatát Fehérrel szemben. A húszéves fiú, aki bizalommal nézett rá, nemcsak süketnéma volt, de a szellemi érettsége is egy feleannyi idős gyerek szintjén állt. Fizikailag és szellemileg is nyomot hagyott rajta a szerencsétlen agykárosodás. Csodaszámba ment, hogy ennyi éven át életben maradt a kegyetlen körülmények közt, bár ebben nem volt semmi természetfeletti – ha nem olyan makacs és eltökélt az Emlékező, a fia már rég ugyanolyan sorsra jutott volna, mint az a több száz fogyatékos gyerek, akiket születésük után rögtön felvittek a bírák a felszínre, ahol úgy pusztultak el, mint annak idején a vikingek sérült porontyai.

Szerencsére ez az összecsapás az enklávé szinte összes lakójának szeme előtt zajlik majd – a központi alagútból csak a pedálozó dolgozói, a súlyos betegek és az a néhány gárdista hiányzik, akik nem hagyhatják el az őrhelyüket, az enklávé három bejáratánál álló torlaszokat.

Az albínó is, az Emlékező is előadja a saját verzióját az eseményekről a tizenkét, pontosabban tizenhárom igazságtévő előtt: a vádlott és a vádló ugyanis egy tucat „ülnök” előtt áll majd, akiket a jelenlévők közül sorsolnak ki közvetlenül a tárgyalás előtt, de ott lesz a két „bíró” – ahogy az évente megválasztott döntnököket nevezték – közül is egy, akiknek a szokásos munkavégzés mellett az a feladatuk, hogy eldöntsék a közösség tagjai közt adódó kisebb vitás kérdéseket. Ezután vallomást tesznek a két fél által megnevezett tanúk. Ezek után a tizenkét igazságtévő közli a döntését az eljárást felügyelő bíróval, így születik meg az ítélet. Az a fél a győztes, amelyik több ülnököt nyer meg magának. Szavazategyenlőség esetén a döntőbírón múlik, hogy bűnösnek ítélik-e a vádlottat. Így működött a legfelsőbb fellebbviteli testület az atomháború utáni pokolban. Az amerikai igazságszolgáltatási rendszer végsőkig leegyszerűsített verziója. Ebben a pillanatban egyedül ez az intézmény állt a Tanító és a fia halálát kívánó ellenfele között.

Vagy inkább talán ez volt az egyetlen mód arra, hogy késleltesse az elkerülhetetlent. Az Emlékezőnek szemernyi illúziója sem volt. Még ha kedvező ítéletet hoznak az ülnökök, akkor is meg vannak számlálva a napjai az enklávéban. Wrocław föld alatti világában vagy elkerülhetetlen szökést jelent, ha valaki nyílt konfliktust vállal a helyi közösség urával, vagy azt, hogy alárendeli magát az ellenségének. Mindkét lehetőség ugyanahhoz, vagyis a biztos halálhoz vezet. A Tanító mégsem látott más kiutat – ha a lakók nem akartak volna olyan buzgón végtisztességet adni a megölt lánynak, már nem élne.

Hangos kopogás riasztotta fel a gondolataiból. Fém szerszámmal ütögette valaki az iskola bejáratát körülfogó csöveket. Ez a helyiség volt egyúttal az utolsó Emlékező és fogyatékos fia lakása.

– Készen állok! – szólt a bejáratot elfedő szürke pokróc irányába, aztán szelíden belenézett a rémült fiú világosbarna szemébe, és széles mosollyal két felemelt hüvelykujját mutatta. Minden rendben lesz…

Megölelte a fiát, és kivezette a fülkéből. Nem lett volna észszerű magára hagyni ezen a félreeső helyen. Biztonságosabb lesz az emberek között. Az iskola előtt, az alagútban három gárdista várt rájuk. A neonok halványkék fényében elég jól ki lehetett venni az alakjukat és az arcukat. A gárda két legnagyobb termetű bajkeverője állt Kikerics mellett: a bicskás Dexter és a mindig komor, hallgatag Drogo. Az iskolamester elmosolyodott magában. El kellett ismernie, megvolt a maga bája az új divatnak, hogy minden felnőttkorba lépő lakó kap egy ragadványnevet.

A Támadás utáni első években közönséges keresztneveket adtak a szülők a csemetéiknek, idővel viszont, miután a föld alatti járatokban elszaporodtak a túlélők között különösen népszerű Ádámok és Évák, az enklávé elöljárói felismerték a kibontakozó problémát. Szabályozást követelt a helyzet – már csak azért is, mert a föld alatt elvesztették jelentésüket a régi nevek –, amikor tehát valamelyik déli enklávéban bevezették a kérdést szabályozó előírást, villámgyorsan elterjedtek az új törvényről szóló hírek a csatornákban, a karavánok elvitték egészen a Tiltott Zóna széléig.

Továbbra is lehetett bármilyen, háború előtti nevet adni az újszülötteknek, akár extravagáns vagy idegen hangzásút is. Ezt a nevet viselték a gyerekek a nagykorúságukig, amikor a tréfásan „bérmálásnak” nevezett szertartás során személyre szóló ragadványnevet választottak nekik, ezt aztán visszaigazolta az egyik bíró, és beírták a krónikába. Különösen egyvalamire ügyeltek ebben az esetben – arra, hogy ne legyen az enklávéban senki más, aki ugyanezt a nevet viseli. És mert többnyire nagyfokú intelligenciával és humorérzékkel megáldott emberek töltötték be a bírói tisztséget, ritkán fordult elő, hogy elvetették volna a bérmálkozó javaslatát, kivéve ha a fentebb említett feltételbe ütközött.

Ez történt a három gárdista esetében is. Marcin, az egyik legbátrabb gyűjtögető fia színes pólókat hordott gyerekkorában, ezért a szülei javaslatára Kikericsnek nevezték el. A társa, Andrzej kicsiként árvaságra jutott, egy gárdista nevelte föl, aki meghalt azóta. A fiú mindenki másnál ügyesebben forgatta a kést, ezért nem lepett meg senkit, amikor egy népszerű, háború előtti tévésorozat főhőséről nevezte el magát. Hasonló volt Drogo esete is, bár egy kicsit komplikáltabb: ennek a komor hústoronynak az apja volt az enklávé egyik első szatócsa. Kedvelt szokása volt, hogy a standján kínált minden árucikkért pofátlan árat kért a túlélőktől, ezért hevesen tiltakozott, amikor meghallotta, milyen nevet választott magának az elsőszülött fia, mert nem volt teljesen biztos benne, hogy a név valóban a Trónok harca khaljától ered, nem pedig az ő lehúzós módszerére utal rejtett gúnnyal.{1}

A Támadás utáni első években nevetségesnek tűnhettek ezek a szabályok, de ma már senki sem találta mulatságosnak, hogy a szíjgyártó és a terebélyes szakácsnő fia, aki arról volt híres, hogy szereti a csillogó csecsebecséket, bérmálás után a Bender nevet kapta. Az enklávé legtöbb, már a föld alatt született lakója fülének ezek mindennapi nevek voltak, nem sokban különböztek azoktól, amelyek a háború előtt voltak használatban.

– Mozdulj már! – Száraz vakkantás zökkentette ki a Tanítót a gondolataiból.

Kezdtek idegesek lenni a gárdisták. Zavarodottan tekintgettek egymásra, mintha nem tudnák, most mi a teendő. Ebből a zaklatott mozzanatból döbbent rá az Emlékező, hogy Fehér a leghűségesebb és legelvakultabb híveit küldte érte. Azokat a fiatal fiúkat, akik zokszó nélkül elvégeznek mindent, amit mond nekik. Lehet, hogy annyira fél a vezér a nyilvános konfrontációtól, hogy úgy döntött, likvidálja az ellenfelét még a tárgyalás előtt? Minél tovább töprengett ezen a Tanító, annál valószínűbbnek találta, hogy az albínó forgat valamit a fejében.

Ebben a napszakban már az enklávé minden lakója köteles volt a központi alagútban tartózkodni. A hatályos törvények szerint meg kellett ejteni a tizenkét igazságtévő kisorsolását még azelőtt, hogy megérkeztek volna a peres felek. Ideális volt hát a pillanat arra, hogy a kíváncsi szemektől távol intézzék el az ügyet.

A Tanító terepszínű zubbonya zsebébe rejtette a kezét, és fentről nézett le a gárdistákra. Ügyesek voltak. Egy pillanat alatt úrrá tudtak lenni az ösztöneiken. Drogo ráérősen rágcsált egy darab szárított patkányhúst. Dexter egyfolytában ásítozott, mint akit most vertek föl álmából. Csak a viszolyogva grimaszoló Kikerics intett türelmetlenül, az Emlékezőt és a fiát nógatva.

– Itt az idő! – mordult rájuk.

A Tanító meg sem rezdült.

– Nincs szükségem díszkíséretre. Tudom, hogyan találok oda a tárgyalóterembe – tette hozzá, egyenesen egykori tanítványa szemébe nézve.

– Ahogy gondolod… – A halvérű gárdista hátralépett, mintha előreengedné. – Parancsolj.

– Ti menjetek elöl – javasolta közömbös hangon az Emlékező.

A gárdisták nem mozdultak a helyükről. Viszont beszédes pillantást váltottak, mintha megértették volna, hogy a Tanító átlát a terveiken. Egyre több mozzanat mutatott arra, hogy konkrét parancsokat kaptak Fehértől. A Tanítónak esze ágában sem volt megkönnyíteni a dolgukat. Ha likvidálni akarják a tárgyalás előtt, jobban kell igyekezniük. Most volt nála fegyver, és készen állt az összecsapásra.

– Ha azért jöttünk volna, hogy megöljünk, már nem élnél, öregapó – förmedt rá ingerült hangon Dexter.

– Ha megpróbálnátok megölni, nem kellene hallgatnom ezt a szánalmas locsogást – felelte kihívóan a Tanító, ujjait a nehéz, négyágú surikenekre szorítva. Mindkét kezében kettőt-kettőt tartott a gyilkos dobócsillagokból.

Lyukas volt a zubbony zsebe, ezért foghatta úgy az övébe rejtett fegyvert, hogy ne vegye észre az ellenfele. Ha a gárdisták megteszik az első mozdulatot, akkor legalább az egyikük, de kis szerencsével akár kettő is súlyos sebet kaphat. Az Emlékező hideg fejjel kalkulált. Először félrelöki Némagyereket, nehogy véletlenül komolyabb baja legyen, aztán megpróbálja ártalmatlanná tenni Dextert. Ez a kisfiús mosolyú, szarházi tróger volt a legveszélyesebb és a leggyorsabb a három közül, de nem tud elhajolni a két, egyszerre elhajított penge elől. A következő célpont a rúgótávolságban álló Drogo lesz. Ha halántékon találja a bakancsával, azzal végleg kiiktatja ezt a behemótot, de legalábbis beleszédül. Ezzel a Tanító időt nyer, és megtámadhatja a legmesszebb álló Kikericset…