A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joe Hill: Strange Weather

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2017

Fordította: Uram Tamás

Borítóterv: © Alan Dingman

Tördelés: Kühne Andrea

Korrektúra: Kótai Kata és Török Mária

„Snapshot” first appeared in a different form as „Snapshot, 1988” in Cemetery Dance: The Magazine of Horror and Suspense, Issue #74/75, copyright © 2016 by Cemetery Dance Publications.

STRANGE WEATHER. Copyright © 2017 by Joe Hill

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

All rights reserved.

Hungarian translation © Uram Tamás, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

ISBN 978-963-406-742-9

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Kék Ég uraságnak:

Aidan Sawyer Kingnek. Szeretlek, kölyök.

Tartalom

Pillanatfelvétel

Csőre töltve

Ég és föld között

Eső

PILLANATFELVÉTEL

1

Shelly Beukes állt az autóbehajtónk végénél, és összehúzott szemmel bámult a rózsaszínű, földszintes homokkő házra, mintha még sosem látta volna azelőtt. A saját méreténél több számmal nagyobb ballonkabátot viselt, és egy ananászos és trópusi virágos mintájú vászontáska volt nála. Akár a szupermarketbe is igyekezhetett volna, ha van ilyesmi gyalogszerrel elérhető távolságban – mint ahogy nem volt. Kétszer is oda kellett pillantanom, mire rájöttem, mi a baj a látvánnyal: Shelly elfelejtett cipőt húzni, és koszos volt a lába, szinte fekete a szutyoktól.

A garázsban voltam, tudóskodtam – apám nevezte így, valahányszor eldöntöttem, hogy tönkreteszek egy tökéletesen működőképes porszívót vagy tv-távirányítót. Többet romboltam, mint építettem, viszont nemrég sikerült rádióhoz csatlakoztatnom egy Atari joysticket, úgyhogy a TŰZ gomb lenyomásával léptethettem az állomások között – pihent agyú ötlet, mégis kivívta a bíráló bizottság elismerését a nyolcadikosok tudomány & technika bemutatóján: kék szalaggal jutalmazták a kreativitásomat.

Amikor Shelly megjelent délelőtt a házunknál, a bulimordályomon dolgoztam. Úgy nézett ki, mint a két világháború közötti sci-fik halálsugárvetője: a fegyvercső egy ütött-kopott réztölcsér volt, ehhez jött a Luger-markolat, ravasszal (összeforrasztottam egy trombitát és egy játék pisztolyt, így született meg). Amikor meghúztad a ravaszt, elbődült, mint valami légkürt, vakufények villantak, és halálsugár helyett konfetti- és papírszalag-zuhatagot lőtt ki magából. Azt találtam ki, hogy ha sikerül tökéletesítenem, apa meg én elvihetnénk a játékgyártókhoz, esetleg eladhatnánk az ötletet a Spencer Gifts üzletláncnak. Ahogy az oroszlánkörmeiket próbálgató mérnökök többsége, úgy én is alapvetően ifjúkori csínytevésekkel gyűjtöttem tapasztalatokat. A Google csapatában sincs egyetlen srác sem, aki ne akarta volna feltalálni a lányok szoknyáján átlátó röntgenszemüveget.

Az utca felé célozgattam a bulimordályommal, amikor megpillantottam Shellyt: éppen rászegeződött az irányzék. Letettem a szuperfegyveremet, hogy jobban szemügyre vehessem. Én láttam őt, ő viszont nem látott engem. Olyan volt kintről benéznie a garázsba, mintha egy bányaakna áthatolhatatlan sötétjét kémlelné a tekintetével.

Oda akartam kiáltani neki, de aztán megláttam a csupasz lábfejét, és megakadt a torkomban a levegő. Némán figyeltem őt egy darabig. Mozgott az ajka. Suttogva beszélt magában.

Időnként hátrapillantott arra, amerről jött, mintha attól tartana, hogy mögé talál settenkedni valaki. De egyedül állt az úttesten, a borús égbolt alatti nyirkos és mozdulatlan világban. Emlékszem, végig az utcán ki voltak készítve a kukák, késtek a szemetesek, és bűz terjengett.

Szinte az első pillanattól fogva fontosnak éreztem, hogy semmi olyat ne tegyek, ami megijeszthetné. Nem volt konkrét okom az elővigyázatosságra – de hát gondolkodásunk java bőven a tudatos szint alatt zajlik, és semmi köze a racionalitáshoz. Ez az ősi, úgynevezett „majomagy” rengeteg információt gyűjt olyan finom jelekből, amelyeknek a beérkezéséről sincs tudomásunk.

Úgyhogy amikor a behajtó lejtőjén kiballagtam az úttesthez, még csak nem is néztem Shellyre. Hüvelykujjamat a zsebembe akasztva fürkésztem a horizontot, mintha egy távoli repülőgép haladását figyelném. Úgy közelítettem meg, ahogy egy sántikáló kóbor kutyához lépsz oda – ami aztán vagy reményteli rajongással megnyalja a kezedet, vagy vicsorogva neked támad. Nem is szólaltam meg, míg karnyújtásra nem voltam tőle.

– Ó, üdv, Mrs. Beukes – mondtam, mintha csak most venném észre. – Jól érzi magát?

Felém lendült a feje, és kövérkés arcán kedélyes jóindulat terült szét. – Mondhatom, szépen meg vagyok kavarodva! Egészen idáig kicaplattam, csak tudnám, hogy miért! Nem is ma kell jönnöm takarítani!

Mindenre gondoltam, csak erre nem.

Annak idején Shelly kedd és péntek délutánonként felmosott, porszívózott és rendet rakott a házunkban. Már akkor is öreg volt, de olyan tettre kész életerő feszítette, mint egy olimpiai kerettag jégtekést. Pénteken egy tálca süteménnyel hagyott bennünket magunkra – egy tálca finom, lefóliázott datolyás sütivel. Az volt ám a sütemény. Ilyesmit ma már sehol nem kapni, a crème brûlée se finomabb a Four Seasonsben egy csésze teával.

Csak hát 1988 augusztusára engem mindössze néhány hét választott el a gimnázium megkezdésétől, és szinte megdupláztam az életkoromat azóta, hogy Shelly utoljára takarított a házunkban. Még 1982-ben, a szívkoszorúér-műtétje után maradt el tőlünk, amikor az orvosa pihenést javasolt neki. Shelly azóta is pihent. Engem az egészből maximum az érdekelhetett volna, hogy egyáltalán miért vállalta el a munkát annak idején. A pénzre nem volt rászorulva, az biztos.

– Mrs. Beukes? Esetleg apa szólt, hogy tessék átjönni és segíteni Marie-nek?

Marie a mostani bejárónőnk volt, egy vaskos, nem valami szörnyen okos lány a húszas évei elején, harsány nevetéssel és guszta, szív alakú hátsóval, ami kiválóan megidézhető képeket szolgáltatott éjszakai maszturbálásaimhoz. El nem tudtam képzelni, miért gondolta volna apám, hogy Marie-nek segítségre van szüksége. Tudomásom szerint nem vártunk vendégeket. Nem tudom, jártak-e nálunk vendégek bármikor is.

Shelly mosolya elhalványult. Újabb aggodalmas pillantást vetett a háta mögé. Végignézett az utcán, és amikor visszafordult felém, rémület ült a szemében.

– Nem tudom, cimbi… mondd meg te! Miért, nem kellett volna kisikálnom a fürdőkádat? Azt tudom, hogy a múlt héten nem jutottam hozzá, pedig förtelmesen néz ki. – Dünnyögve matatni kezdett a táskájában. Felpillantott, csalódottan összepréselte az ajkát. – A rohadt életbe. Kisétáltam a házból, a kurva Ajaxot meg nem otthon felejtettem!

Összerezzentem. Igazság szerint azon se hökkentem volna meg jobban, ha széttárja a ballonkabátját, és kiderül, hogy alatta anyaszült meztelen. Oké, Shelly Beukes nem volt az a tipikus karót nyelt idős hölgy – emlékeim közt szerepelt, amikor egy John Belushi pólóban takarított a házunkban –, de sosem hallottam, hogy a „kurva” szót kiejtette volna a száján. Még a „rohadt életbe” is alpáribb volt a megszokott társalgási stílusánál.

Shelly ügyet sem vetett megütközésemre, csak mondta tovább a magáét: – Szólj apádnak, hogy majd holnap kitakarítom a kádat. Tíz perc az egész, és úgy fog ragyogni, mintha még soha senki nem tette volna bele a seggét.

Vászon válltáskája hirtelen szétnyílt. Belepillantva egy viharvert, szutykos kerti törpét láttam, néhány üres üdítős dobozt és fél pár lestrapált, öreg edzőcipőt.

– Jobb, ha hazamegyek – dünnyögte Shelly monoton robothangon. – A búr már nem tudja elképzelni, hová lettem.

A búr a férje volt, Lawrence Beukes, aki Fokvárosból emigrált Amerikába még a születésem előtt. Larry Beukes az egyik legizmosabb férfi volt, akit ismertem, egy korábbi súlyemelő, a cirkuszi erőművészek erekkel átszőtt bikanyakával és kigyúrt karjaival. Munkaköri kötelezettsége volt a debellaság. A hetvenes években egész sor edzőtermet nyitott, azokkal alapozta meg az egzisztenciáját, éppen amikor Arnold Schwarzenegger kezdte beverekedni magát olajozott, észbontó izomkötegeivel a köztudatba. Larry és Arnie annak idején ugyanabban a naptárban szerepeltek. Larry Mr. Február volt, és a hóban pózolt, a micsodáját takaró feszes, fekete kisgatyát leszámítva meztelenül. Arnie Mr. Június volt, és csillogó testtel állt a tengerparton, egy-egy bikinis lánnyal mindkét szálfa karján.

Shelly még egy utolsó pillantást vetett maga mögé, aztán csoszogva odébbállt, de az irány, amerre indult, csak még messzebb vitte a házuktól. Amint elfordította rólam a tekintetét, már nem is léteztem számára. Ezt abból állapítottam meg, hogy az arca újra teljesen kifejezéstelen lett. Az ajka meg-megmozdult, ahogy csendes suttogással kérdéseket tett fel magának.

– Shelly! Figyeljen csak, úgyis meg akartam kérdezni Mr. Beukest… hogy… – Gyötörtem az agyamat, milyen megbeszélnivalóm lehet nekem Larry Beukesszal. – Hogy nem akarna-e megbízni valakit a fűnyírással! Neki jobb dolga is van, nem igaz? Nem bánja, ha elsétálok magával a házukig? – A könyökéért nyúltam, és megfogtam, mielőtt elténfereghetett volna mellőlem.

Összerezzent – mintha alattomban settenkedtem volna oda hozzá –, aztán rám villantotta azt a bátor, kihívó mosolyát. – Igen, mindig mondom a papának, hogy hívnunk kell valakit, aki lenyírja a… a… – Kialudt a szemében a fény. Képtelen volt felidézni, mit kellene lenyírni. Egy aprócska fejrázás után folytatta: – …azt a micsodát, már nem is tudom, mióta. Gyere csak velem. És tudod, mit? – A kezemre tette a kezét. – Azt hiszem, van otthon abból a sütiből, amit annyira szeretsz!

Rám kacsintott, és egy pillanatra biztos voltam benne, hogy tudja, ki vagyok, sőt azt is tudja, hogy ő maga kicsoda. Shelly Beukes tudata kristálytiszta volt az egyik pillanatban, és zavarodott a másikban. A szemem láttára illant el belőle az értelem – mint amikor egy szabályzókapcsolós lámpa fénye tompa derengéssé halványul.

Úgyhogy hazakísértem. Rossz volt nézni a csupasz lábfejét a forró betonon. A fülledt levegőben szúnyogok röpködtek. Egy idő múlva észrevettem, hogy Shelly kivörösödött arcán verejték csillog az öreghölgyes szőrszálak között. Arra gondoltam, le kéne vennie a ballonkabátot. Elismerem, megfordult a fejemben a lehetőség, hogy a kabát alatt nincs rajta semmi. Tekintve zavarodottságát, ezt sem lehetett kizárni. Mégis leküzdöttem a feszengésem, és megkérdeztem, ne vigyem-e a kabátját. Gyors fejrázás volt a válasz.

– Nem, mert akkor felismerne.

Ez olyan ámulatba ejtő sületlenség volt, hogy egy pillanatra meg is feledkeztem a helyzetről, amiben voltunk, és úgy reagáltam, mintha Shelly még mindig régi önmaga volna, egy józan ítélőképessége birtokában lévő ember, aki szerette a Jeopardy! tv-vetélkedőt, és szinte brutális eltökéltséggel sikálta makulátlanra a tűzhelyeket.

– Kicsoda? – kérdeztem.

Odahajolt hozzám, és sziszegősre fogott hangon közölte: – A Polaroid Ember. Az a szarházi, sunyi alak a lehajtható tetejű autójával. Fényképeket készít, amikor a búr nincs a közelben. Nem tudom, mi mindent vett már el a kamerájával, de ez nem mehet így tovább. – Megmarkolta a csuklómat. A teste még mindig vaskos volt, erős keblekkel, a keze viszont csontos és karomszerű, mint egy varjú lába valami tündérmesében. – Ne hagyd, hogy lefényképezzen. Ne hagyd, hogy sorra elvegyen tőled mindent.

– Majd résen leszek. De tényleg, Mrs. Beukes, mindjárt hőgutát kap abban a kabátban. Hadd vigyem maga helyett. Ha mindketten nyitva tartjuk a szemünket, rögtön belebújhat, amint meglátjuk, hogy jön a pasas.

Hátrahúzta a fejét, és összecsippentett szemmel, gyanakodva méregetett, mintha egy kétes szerződés apró betűvel szedett lapalji részét tanulmányozná. Végül szipákolt egyet, lerázta magáról a hatalmas ballonkabátot, és a kezembe nyomta. Nem volt meztelen alatta, viszont fekete edzőtermi sortot viselt és egy pólót, kifordítva, és a hátuljával elöl: a címke ott fityegett az álla alatt. Bütykös térdű lába riasztóan fehér volt, vádlija visszeres. A karomra hajtogattam átizzadt, gyűrött kabátját, aztán kézen fogtam, és folytattuk utunkat.

Cupertino északi részén fekvő kis kertvárosi lakókörnyékünk, az Arany Liget utcái egymást metsző kötélkarikákként helyezkedtek el, egyenes vonalat mutatóba se lehetett találni. Ránézésre a házak stílusa igencsak vegyesnek tűnt – egy díszvakolatos spanyol hacienda itt, egy gyarmati stílusú téglaépület ott. Viszont ha eleget forgolódtál a környéken, rájöttél, hogy igazából ez alapvetően mind ugyanaz a ház – ugyanaz a beosztás, ugyanannyi fürdőszoba, ugyanolyan stílusú ablakok –, csak éppen más-más jelmezbe bújtatva.

Beukesék háza egy kamu viktoriánus volt, de „strand” motívumokkal kiegészítve: a lépcsőhöz vezető járda betonjába kagylók voltak beágyazva, a bejárati ajtón napszítta tengeri csillag lógott. Lehet, hogy Mr. Beukes edzőtermei a Neptun Fitnesz nevet viselték? Vagy az Atlantisz Atlétikát? Vagy netán a konditermekben használt Nautilus erőfejlesztő gépekre akart volna utalás lenni? Már nem emlékszem. Az a nap – 1988. augusztus 15-e – nagyrészt ma is elevenen él az emlékezetemben, de ezt a bizonyos mozzanatot illetően valószínűleg már akkoriban sem voltam tisztában a válasszal.

Az ajtóhoz vezettem Shellyt, aztán becsöngettem. Simán be is engedhettem volna – hiszen a saját háza volt –, de nem gondoltam, hogy azzal megfelelően kezeltem volna a helyzetet. Úgy éreztem, el kell mondanom Larry Beukesnak, milyen messzire elkóborolt a felesége, és a lehető legtapintatosabb módon megértetni vele, mennyire zavarodottnak tűnt közben a viselkedése.

Shelly nem adta jelét, hogy ráismert volna a házukra. Álldogált a lépcső tövében, és békésen nézelődve, türelmesen várakozott. Néhány másodperccel korábban ravaszdinak, sőt enyhén fenyegetőnek tűnt. Most úgy nézett ki, mint egy unatkozó nagymama, aki házról házra jár cserkész unokájával, hogy társasággal tartsa a gyereket, míg az előfizetőket toboroz magazinoknak.

Ahogy ott álltunk, felötlött bennem, hogy Larry Beukesnak valószínűleg tényleg fel kellene fogadnia valakit fűnyírásra. Az udvar elhanyagolt volt és gyomos, a gyepet felverte a pitypang. Magára a házra pedig ráfért volna egy alapos lemosás: az eresz alatt a falon penészfoltok éktelenkedtek. Jó ideje jártam erre utoljára, és valószínűleg akkor is csak végigsiklattam a tekintetemet a portán.

Larry Beukes azelőtt mindig egy porosz tábornok kötelességtudatával és energikusságával tartotta rendben az ingatlanát. Hetente kétszer lehetett látni, ahogy gödröcskés állát felszegve, nagy karkivágású pólójában hullámzó bronzbarna hátizmokkal tologatja a kézi fűnyírót. Más gyepek zöldek voltak és ápoltak. Az övé manikűrözött volt.

Persze amikor ez az egész történt, még csak tizenhárom éves voltam, és ma már értem, amit akkor nem fogtam fel: Lawrence Beukes kezéből kezdtek kicsúszni a dolgok. Apránként elveszítette azt a képességét, hogy a mindennapokban ellavírozzon; hogy akár csak a kertvárosi lét nem különösebben megerőltető elvárásainak megfeleljen. Kivette belőle az erőt a stressz, hogy egy mindinkább gyámkodásra szoruló asszonyról kellett gondoskodnia. Feltételezem, csak a neveltetése – a személyes fittségről való felfogása, ha úgy tetszik – és veleszületett optimizmusa tette lehetővé, hogy kitartson, és azzal ámítsa magát, hogy képes mindenben változatlanul helytállni.

Már kezdtem azt hinni, hogy esetleg vissza kell kísérnem Shellyt hozzánk, és ott várni vele, amikor lendületesen a behajtóra kanyarodott Mr. Beukes tízéves, bordó Town Carja. Larry úgy száguldott, mint valami gazfickó a Starsky és Hutch párossal a nyomában, fel is ugratott a járdaszegélyre, ahogy alászedte a kormányt. Verejtékben úszva kiszállt a kocsiból, megbotlott, és majdnem orra esett az udvaron.

– Ó, Jézusom, hát itt fatty! Már mindent tűfé tettem érted! Majdnem infarktot kaptam miattad. – Larry akcentusa hallatán rögtön az apartheid jutott az eszedbe, és a kínzás, és aranyozott trónusokon, márványpalotáikban üldögélő diktátorok, bóklászó szalamandrákkal a falakon. Ami igazságtalan. Elvégre Larry Beukes acél súlyzótárcsákkal kereste a kenyerét, nem pedig embervéren kitermeltetett gyémántokkal. Persze voltak hibái – Reaganre szavazott, színészóriásnak hitte Carl Weatherst, és elérzékenyült az ABBA dalai hallatán –, de tisztelte és imádta a feleségét, és ehhez képest eltörpültek a jellemhibái. Most így folytatta: – Éppen csak beugrottam a szomszédhoz, Mr. Bannermanhez, ety kis mosószerért. És mire fisszajöttem, eltűntél, mint a csinos kis hölty David Cobberfelt trükkjében.

És a karjába kapta a feleségét, mintha meg akarná rázni fegyelmezésül, de helyette csak alaposan megölelgette. Amikor Shelly válla fölött rám nézett, könnyek csillogtak a szemében.

– Minden rendben, Mr. Beukes – vigasztaltam. – A feleségének kutya baja. Csak hát… ööö… megkavarodott.

– Nem kavarodtam meg. – Shelly kis, ravaszdi mosolyt villantott a férjére. – Csak elbújtam a Polaroid Ember elől.

Larry Beukes megrázta a fejét. – Csend letyen. Hallgass, asszony. Először is befiszlek a napról. Úristen, milyen szutykos a lábad. Le kellene fetessem feled, mielőtt belépsz. Szét fogod hordani a koszt a lakásban.

Amit mondott, érzéketlennek és kegyetlennek tűnt, de könnyes volt a szeme, és nyers, sebzett gyengédséggel a hangjában teremtette le az asszonyt: az imádott öreg kandúrodhoz beszélsz így, amikor az letépett füllel jön haza az éjszakai kujtorgásból.

Larry Beukes elmasíroztatta mellettem a feleségét, fel a téglalépcsőn és be a házba. Éppen menni akartam, gondolván, hogy rólam máris megfeledkeztek, amikor Larry sarkon fordult, és az orrom alá dugta remegő mutatóujját.

– Fan számodra falamim – mondta. – Nehotty köddé fálj nekem, Michael Buzzatti.

Azzal becsapta maguk mögött az ajtót.

2

Bizonyos szempontból szinte vicces volt, hogy éppen ezt a szófordulatot választotta. Egyáltalán nem fenyegetett olyan veszély, hogy köddé váljak. Még nem ejtettünk szót ugyanis arról, hogy tizenhárom éves koromban elég rendesen elhízott srác voltam. Kövér. Nem „erős csontú”. Nem „vaskos”. És egész biztosan nem mindössze „erős alkatú”. Amikor átmentem a konyhán, összecsörrentek a poharak a szekrényben. Amikor a többi nyolcadikos gyerek között álltam, úgy néztem ki, mint egy prérikutyák közé tévedt vízibivaly.

A közösségi média és a fokozott zaklatásellenesség jelenlegi, modern korszakában ha valakit zsíragynak nevezel, nagy valószínűséggel pillanatokon belül saját magad leszel pellengérre állítva, amiért másnak az alkati adottságain gúnyolódtál. 1988-ban viszont a „twitter” szót még csak annak a megjelölésére használták, amit a verebek és a pletykálkodó vénasszonyok csinálnak. Kövér voltam és magányos; ha azokban az időkben vonatkozott rád az előbbi, az utóbbit is készpénznek vehetted. Bőven belefért az időmbe, hogy idős hölgyeket hazakísérgessek. Nem kellett hanyagolnom miatta a pajtásaimat. Merthogy nem voltak pajtásaim. Legalábbis a saját korosztályomból. Apám időnként elvitt San Franciscóba, hogy részt vehessek egy robotikai klub összejövetelein, de az itt megjelenők többnyire sokkal öregebbek voltak, mint én. Öregebbek és máris amolyan két lábon járó sztereotípiák. Nem kell bemutatnom őket, anélkül is tudjuk, miről beszélek: pattanásos arcbőrök, vastag lencséjű szemüvegek, felhúzatlan sliccek. Valahányszor náluk jártam, nemcsak a nyomtatott áramkörökkel kapcsolatban lettem okosabb, de a saját jövőmbe is betekinthettem: lehangoló éjszakai szócséplések a Star Trekről, és szerzetesi nőtlenségben tengetett élet.

Persze az sem segített, hogy a vezetéknevem Buzzatti volt, amiből az 1980-as évek általános iskolásainak értelmezésében Buzi Atti, Búzacsíra, Csíragyerek vagy egyszerűen csak Cségyé lett. Ezek a gúnynevek egészen a húszas éveimig hozzám tapadtak, mint rágógumi a cipő talpához. Még imádott technikatanárom, Mr. Kent is Buzi Attinak szólított egyszer ötödikben, az osztály nagy derültségére. Benne legalább volt annyi tisztesség, hogy elvörösödött, és szánom-bánom arcot vágva mentegetőzött.

Sokkal sanyarúbb is lehetett volna az életem. Ápolt voltam, jól öltözött, és mivel sosem tanultam franciául, sikerült megúsznom, hogy felkerüljek az éltanulók listájára: a beképzelt okostojások és a tanári kar kedvencei gyakorlatilag helybe mentek a bántalmazásért. Engem csak ímmel-ámmal alázgattak, és amikor beszólt valaki, mindig elnézőn mosolyogtam, mintha egy jó haverom kóstolgatna. Shelly Beukes képtelen volt visszaemlékezni, mi történt tegnap. Én alapból nem is akartam.

Felpattant az ajtó, és visszajött Larry Beukes. Amikor megfordultam, láttam, ahogy végighúzza hatalmas, bőrkeményedéses kezét könnyektől nedves arcán. Zavartan elfordítottam a tekintetemet. Nem volt gyakorlatom pityergő felnőttekkel. Apám nem számított különösebben érzelmes típusnak, és kétlem, hogy anyám is gyakran itatta volna az egereket, bár vele kapcsolatban nem tudok biztosat mondani. Minden évben csak két-három hónapig láttam. Larry Beukes Afrikából Amerikába jött, anyám viszont átment oda egy antropológiai kutatás kedvéért, és bizonyos értelemben soha nem is jött vissza igazán. Még amikor otthon volt, az egyik fele akkor is kilencezer kilométer távolságban maradt, elérhetetlenül. Akkoriban nem haragudtam ezért. A gyerekeknél a harag általában térbeli közelséget kíván. Ez később megváltozik.

– Az egész környéket bejártam, hoty megkeressem Shellyt, etyem a fén lelkét. Esz már a harmadik alkalom folt. Attól féltem, attól féltem, nehoty az autók közé keferettyen! Kelekótya fén csont… köszönöm, hoty fisszahoztad őt nekem. Áldjon meg az Isten, Michael Buzzatti. Isten áldja meg a lelkedet. – Larry Beukes kifordította az egyik zsebét, és röpködött a pénz mindenfelé, összegyűrt bankjegyek és ezüst aprópénz szóródott a járdára és a fű közé. Szorongásszerűség fogott el, ahogy rájöttem: fizetni akar a fáradságomért.

– Jézusom, Mr. Beukes. Nem tartozik semmivel. Örülök, hogy segíthettem. Nem akarok… Hülyén érezném magam, ha…

Fél szemét összehúzta, a másik viszont tágra meredve szegeződött rám. – Esz több mint jutalom. Esz előleg! – Lehajolt, felcsippentett egy tízdollárost, és átnyújtotta. – Tyerünk. Tedd el. – Amikor nem engedelmeskedtem, hawaii ingem zsebébe gyömöszölte. – Michael, ha el kell mennem falahová… áthífhatlak, hoty felütyelj Shellyre? Egész nap itthon fatyok, és fityázok erre a bolond nőre, de néha el kell mennem boltba, fagy falamelyik edzőtermembe, hoty megoldjak ety fálsághelyzetet. Mindig fan falami fálsághelyzet. Ety örökös tűzoltás az életem. Az összes izomatyú, aki nekem dolgozik, meg tud emelni százhúsz kilót, de etyik sem tud elszámolni tíznél tovább. Elfotynak az ujjak, megáll a tudomány. – Megpaskolta a pénzt az ingzsebemben, és elvette tőlem a felesége kabátját. Ugyanis még mindig ott lógott a karomon, mint valami pincérkendő, elfeledve. – Szófal? Megállapodtunk?

– Persze, Mr. Beukes. Annak idején a felesége bébicsőszködött nálunk. Gondolom, most én is… most én is…

– Igen, most te csőszködhetsz nálunk. Shelly belépett a második tyerekkorába. Gott irgalmazzon neki és nekem is. Kell mellé falaki, hoty ne kószálhasson el. Hoty ne indulhasson el megkeresni azt a pasast.

– A Polaroid Embert.

– Beszélt neked róla?

Bólintottam.

Larry Beukes a fejét csóválta, egyik kezével hátrasimította zselézett, gyérülő haját. – Attól tartok, nehoty ety nap meglásson falakit, és úgy döntsön, hoty ő az, és belefágjon ety konyhakést. Mihez kezdek akkor?

Nem volt túl okos dolog ilyesmivel traktálni a srácot, akivel felügyeltetni akartál öreg, mentálisan leépülőben lévő feleségedre. Lehetetlen volt ugyanis nem belegondolni, hogy Shelly netán engem néz a Polaroid Embernek, és lékel meg egy konyhakéssel. De Larry Beukes nem igazán figyelt oda, és zaklatott volt, csak beszélt a levegőbe. Nem kellett komolyan venni. Nem féltem Shelly Beukestól. Úgy éreztem, mindent elfelejthet rólam, és mindent elfelejthet magáról is, szeretetteli, serény és rosszindulatra képtelen alaptermészete akkor sem változik meg.

Larry Beukes rám függesztette véreres, elgyötört tekintetű szemét. – Michael, ety nap még gazdag ember leszel. Hatalmas fatyonra teszel szert azzal, hoty feltalálod a jövőt. Megtennél nekem falamit? Öreg barátodnak, Larry Beukesnak, aki évek óta csak emészti magát a kelekótya, megzápult atyú felesége miatt? A nő miatt, aki több boldogsággal ajándékozta meg, mint amennyit falaha is megérdemelt?

Már megint sírt. El akartam tűnni a föld felszínéről. Ehelyett bólintottam.

– Persze, Mr. Beukes. Persze.

– Találd fel az öregedés ellenszerét – mondta. – Szörnyű ety kitolás esz az emberekkel. Megöregedni piszkosul nem csak annyit jelent, hoty nem faty többé fiatal.

3

Találomra indultam el, szinte annak se voltam tudatában, hogy mozgok, nemhogy merre tartok. Kábult voltam, túlhevült, egy rám tukmált gyűrött tízdollárossal az ingzsebemben. Szutykos Run DMC Adidasom a legközelebbi hely felé vitt, ahol megszabadulhattam tőle.

Az autópálya túloldalán, az Arany Liget bejáratával szemközt, egy nagy Mobil benzinkút működött: tucatnyi kútoszlop, plusz az istenien behűtött shop, ahol vehettél beef jerkyt, Funyunst{1}, és ha nagykorú voltál: pornóújságokat is. Azon a nyáron a saját jégkása-kreációmat ittam: literes pohár vaníliás coca-colás jégkása, plusz a tetejére egy csurrantás Arctic Blu nevezetű valami. Az Arctic Blu olyan színű volt, mint a szélvédőmosó folyadék, ízre félig meggy, félig sárgadinnye. Odáig voltam érte, de ha most kerülne elém, aligha kóstolnám meg. Valószínűleg a serdülőkori szomorúságot idézné meg mai, negyvenéves ínyemen.

Szóval éppen egy Arctic Blu-Coca-Cola Slush Specialre vágytam, de ez csak akkor tudatosult bennem, amikor megláttam a Mobil forgó piros Pegazusát a tizenkét méter magas oszlopán. A benzinkút parkolója nemrég új aszfaltburkolatot kapott, feketét és olyan vastagot, mint egy torta. Inogva szállt fel róla a forróság, amitől az egész hely finoman reszketni látszott: egy hallucinált oázis, ahogy a szomjhalál küszöbére került vándor látja. Észre sem vettem a fehér Caddyt a tízes kútoszlopnál, és a mellette álló pasasra is csak akkor figyeltem fel, amikor megszólított.

– Hé – mondta, és amikor nem reagáltam – mert annyira belemerültem napszúrásos álmodozásomba –, megint rám szólt, de már bosszúsabban. – Hé, pufi fánk.

Ezt már meghallottam. A radarom a potenciális zaklatók észlelésére volt beállítva, és most a „pufi fánk”-tól és a férfi kedélyeskedőn megvető hangjától fel is csipogott.

A pasasnak nem igazán volt mire leszólnia mások megjelenését. Az öltözékével nem lett volna gond, még ha a ruhái nem is ide valónak tűntek: rövid ujjú, fekete selyeminget viselt, üvegszerű, piros gombokkal, élére vasalt, fekete hosszúnadrágot, és piros és fehér fonállal hímzett fekete cowboycsizmát. Így kirittyentve inkább egy San Franciscó-i night-club bejáratánál kellett volna posztolnia, nem pedig egy Mobil benzinkúton valami világvégi kaliforniai kertvárosban.

Ő maga viszont lázálomba illően csúnya volt, csapott álla egészen belesüppedt hosszú nyakába, arcát régi pattanások himlőhegei rücsközték. Barnára sült alkarját fekete szövegtetoválás borította: a felirat hosszú, kígyószerű spirálja egészen a csuklójáig leért. Zsinórnyakkendőt viselt – a nyolcvanas években ezek nagy népszerűségnek örvendtek –, farkát emelintő sárga skorpióval a nyakkendőtű műgyanta gombjának közepében.

– Igen, uram? – kérdeztem.

– Bemégy? Veszel magadnak egy Twinkie-t vagy valamit? – Nagy fehér országúti cirkálója tankolónyílásába koppantotta a töltőpisztoly csőrét.

– Igen, uram – mondtam. Kapd be a Twinkie-met, seggfej, gondoltam.

Piszkos, megsárgult pénzköteget kotort elő a nadrágzsebéből. Lehámozott egy húszdollárost. – Mondok valamit. Beviszed ezt a shopba, szólsz, hogy kapcsolják be a tízes oszlopot, aztán… Hé, hájpacni, hozzád beszélek. Nyisd ki a füled.

Egy pillanatra elméláztam, ugyanis megakadt a tekintetem a Caddy csomagtartójára helyezett tárgyon: egy Polaroid Instant Kamerán.

Önök valószínűleg akkor is tudják, hogyan néz ki egy Polaroid, ha túl fiatalok ahhoz, hogy valaha is használtak volna, vagy akár csak használatban láttak volna ilyen masinát. Az eredeti Polaroid Instant annyira jellegzetes formatervezésű volt, és feltalálása olyan hatalmas mérnöki fegyvertény, hogy korszakának ikonja vált belőle. A nyolcvanas évek terméke, mint a Pac-Man videojáték és Reagan.

Manapság mindenkinek van fényképezőgép a zsebében. Az elgondolástól, hogy egyetlen kattintás után azonnal szemügyre vehetjük a fotót, senki nem jön tűzbe. 1988 nyarán viszont a Polaroid egyike volt annak a néhány készüléknek, amelyek lehetővé tették, hogy elkattintás után a kép többé-kevésbé azonnal előhívódjon. A kamera kipottyantott egy vastag, fehér tasakszerűséget, a közepén a film szürke négyszögével, és pár perc után – ha a tasakkal legyezve gyorsítottad az előhívóoldat működését, akkor hamarabb – felúszott egy kép a zagyvaságból, és fotóvá rögzült. Ez akkoriban csúcstechnológiának számított.

Amikor megláttam a kamerát, rögtön tudtam, hogy a pasas az – hogy ő a Polaroid Ember, aki elől Mrs. Beukes bujkál. A sunyi alak, aki egy piros tetejű, piros üléses fehér Cadillac kabrióval járja a környéket. A színkód alapján igazi mocsadék lehetett.

De tudtam, hogy bármit higgyen is Mrs. Beukes erről a pasasról, igazából alaptalan feltételezés, kósza pöffenés csak egy magát benzinnel megszívott, lefulladni készülő motorból. Shelly ugyanakkor mondott valamit, amivel betette a bogarat a fülembe: Ne hagyd, hogy lefényképezzen. Amikor összeillesztettem a részleteket – amikor rájöttem, hogy a Polaroid Ember nem egy szenilis elme szüleménye, hanem nagyon is valós pasas, aki ott áll előttem –, na, akkor kivert a libabőr rendesen.

– Ööö… folytassa csak, uram. Figyelek.

– Tessék – mondta. – Vidd be ezt a húszast, és kapcsoltasd fel velük az oszlopot. Megszomjazott a Caddym, de mondok neked valamit, kölyök. Ami visszajáró marad, az mind a tiéd. Vegyél magadnak valami diétásat.

El se vörösödtem. Gennyes beszólás volt, de mivel teljesen máshol jártak a gondolataim, alig érte el az ingerküszöbömet.

Ahogy jobban megnéztem, láttam, hogy a gép mégsem egy Polaroid. Nem egészen az. Elég jól ismertem ezeket a készülékeket – korábban már szét is szedtem egyet –, és rögtön felfigyeltem az apró különbségekre. Először is fekete volt, piros előlappal, passzolt a kocsihoz és a ruhákhoz. És úgy általában is más volt. Kevésbé vaskos. A csomagtartó tetején csücsült, Mr. Mocsadék keze ügyében, tőlem kissé elfordítva, ezért nem láttam a márkanevet. Konica volna? Ami azonban rögtön feltűnt, hogy míg a Polaroidnak kis kinyitható fiókja van az elején, ahol becsúsztatod az instant filmet, ezen nem láttam töltőnyílást. Mintha egyetlen darabból készült volna az egész.

A pasas észrevette, hogy a fényképezőgéppel szemezek, és furcsa dolgot csinált: Védelmezőn rátette a kezét, ahogy egy idős hölgy megmarkolja a kézitáskáját néhány utcai csibész mellett elhaladtában. Közben a másik kezével felém nyújtotta a piszkosnak tűnő húszdollárost.

Megkerültem a hátsó lökhárítót, és a pénzért nyúltam. Tekintetem a pasas alkarján kígyózó feliratra siklott. Nem tudtam értelmet kihámozni belőle, de a betűk a héberhez hasonlítottak.

– Király tetkó – mondtam. – Milyen nyelven van?

– Föníciaiul.

– És mit jelent?

– Azt jelenti: „Ne baszakodj velem”. Nagyjából.

Az ingzsebembe tömtem a pénzt, és csoszogós távozásba kezdtem, de rükvercben, mert féltem hátat fordítani a pasasnak.

Nem figyeltem, merre megyek, nekiütköztem a lökhárítónak, és majdnem elestem. Amikor a csomagtartónak támaszkodva visszanyertem az egyensúlyomat, körbepillantottam, és megláttam a fényképalbumokat.

Volt belőlük vagy egy tucat, a hátsó ülésen, kupacban. Az egyik kinyitva hevert, és láttam az átlátszó műanyag tokokba csúsztatott képeket, négyet helyeztek el oldalanként. Magukban a fotókban semmi különös nem volt. Túlexponált kép egy öregemberről, ahogy elfújja születésnapi tortáján a gyertyákat. Esőtől csatakos corgi bámult a kamerába elgyötört, sóvár szemekkel. Röhejes narancssárga trikós izompacsirta ült Trans Am sportkocsija motorháztetején, egyenesen a Knight Riderből.

Ezen az utolsón megakadt a tekintetem. Úgy éreztem, mintha távolról ismerném a trikós fiatal férfit. A tévében láttam volna?, tűnődtem, Egy pankrátor, aki ringbe szállt a Hulksterrel néhány menetre?

– Jó sok fényképe van – állapítottam meg.

– Ez a foglalkozásom. Scout vagyok.

– Scout?

– Szereplő- és helyszínfelkutató, a filmekhez. Látok egy érdekes helyet, lefényképezem. Látok egy érdekes arcot, azt is lefényképezem. – A pasas szája sarka félrekunkorodott kacska fogáról. – Az anyja szemit. Nem akarsz filmekben szerepelni, kölyök? Nem akarod, hogy lefényképezzelek? Sosem tudhatod, mit hoz az élet. Hátha megtetszel egy szereposztó ügynöknek. Aztán rögtön Hollywoodban találod magad, kispofám. – Nem tetszett, hogy közben máris mohó tüsténkedéssel babrált a kamerán.

Még az 1980-as évek végének elméletileg ártatlanabb korszakában sem voltam odáig az ötletért, hogy lefényképezzen egy olyan pasas, aki úgy néz ki, mintha a pedofilellátóban vásárolná a ruháit. Ráadásul Shelly is megmondta: Ne hagyd, hogy lefényképezzen. Ez a figyelmeztetés most úgy rám hozta a frászt, mintha egy szőrös lábú, mérges csípésű pók araszolt volna lefelé a gerincemen.

– Á – hárítottam az ajánlatot. – Nem férnék be a képkivágásba. – Két kézzel a hawaii inget sátorként kifeszítő pocakomra mutattam.

A pasasnak egy pillanatra kigúvadt a szeme rapcsos arcából, aztán felnevetett. A nyers, nyihogásszerű hangban hamisítatlan jókedv és hitetlenkedés keveredett. A pasas rám szegezte a mutatóujját, a hüvelykjét meg hátrahúzta, mintha egy pisztoly ütőszege volna. – Jó gyerek vagy te, kölyök. Bírlak. Aztán nem eltévedni a kasszához menet.

Ingatag lábakon indultam a shop felé, és nem csak azért, mert éppen megszöktem egy csúnya szájú és még csúnyább arcú perverztől. Racionális kamasz voltam. Isaac Asimovot olvastam, hősként tiszteltem Carl Sagant, és lelki rokonságot éreztem Andy Griffith Matlockjával{2}. Tudtam, hogy amit Shelly Beukes összehordott a Polaroid Emberről (akire én máris inkább a Föníciaiként gondoltam), az mind csak egy hanyatló elme badar szüleménye. A figyelmeztetésein elgondolkodnom sem volt érdemes – mégis ezt tettem. Shelly szavai az utóbbi néhány másodpercben szinte egy jóslat erejével hatottak rám, és ugyanúgy aggasztottak, ahogy az aggasztott volna, ha megtudom, hogy a 13-as ülésre kaptam jegyet a 1313-as repülőjáraton, péntek 13-ára (és oda se neki, hogy a „13” egy kifejezetten menő szám, nemcsak prím- és Fibonacci-szám, de mírp is, ami azt jelenti, hogy felcserélt számjegyekkel [31] is prím marad).

Bementem a shopba, előkotortam a pénzt az ingzsebemből, és a pultra löktem.

– A cadillaces úriembernek lesz a tízesen – mondtam Mrs. Matsuzakának, aki a pénztárgép mögött állt a fiával, Yoshival.

Annyi, hogy a srácot soha senki nem hívta Yoshinak, az anyját kivéve; mindenki más számára Mat volt, egy „t”-vel. Matnek kopaszra borotvált feje volt, és hosszú, izmos karjai, és szörfös srácos lazasággal adta elő magát. Öt évvel idősebb volt nálam, és a nyár végén várta a Berkeley. A szülei vállalkozását készült tönkretenni azáltal, hogy feltalálja a benzin nélkül működő autót.

– Szeva, Cségyé – üdvözölt most egy odavetett biccentés kíséretében, amitől kissé jobb kedvre derültem. Oké, rendben, lecsíragyerekezett – de nem szívtam mellre. A legtöbb srác így ismert, ez volt a nevem. Ma már durván homofóbnak tűnhet, ha viszont 1988-ban, az AIDS és Eddie Murphy korában buziztál vagy köcsögöztél le valakit, az fergeteges szellemességnek számított. Az akkori mércével Mat egyáltalán nem számított tuskónak. Ráadásul hűséges olvasója volt a Popular Mechanics magazinnak, az első szótól az utolsóig végigbogarászta mindet, és amikor megjelentem a Mobil shopjában, néha odaadta valamelyik régi számot, mert olyasmit látott benne, amiről úgy gondolta, érdekelhet: egy hátizsákként felcsatolható sugárhajtómű vagy az egyszemélyes mini-tengeralattjáró prototípusát. Félreértés ne essék: nem voltunk barátok. Ő tizenhét éves volt, és menő. Én tizenhárom, és kétségbeejtően nyomi. Akkora valószínűséggel lehettünk volna barátok, mint hogy Tawny Kitaen eljöjjön velem randizni. De azt hiszem, egyfajta szánakozó gyengédséggel viseltetett irántam, és homályos késztetést érzett, hogy gondomat viselje, talán azért, mert mindketten informatikai érdeklődésűek voltunk. Abban az időben bármilyen kedves gesztust hálásan fogadtam a többi sráctól.

Mentem, hogy kitöltsem magamnak sarkvidéki kék vaníliás kólás jégkásámat. Jobban rám fért, mint valaha. A gyomrom hangosan követelőzött, le kellett csillapítanom valami ütőssel.

Alighogy az utolsó fröccsentés neonkék Blut is a pohár tartalmára adagoltam, amikor a Föníciai belökte az ajtót az alkarjával, olyan keményen, mintha személyes ellenszenvet táplálna iránta. A nyitott ajtó kitakarta előle az italautomatát, egyedül ezért nem vett észre, miközben bőszen körbepillantott a helyiségben. Odamasírozott Mrs. Matsuzakához.

– Maguknak kérvényt kell benyújtani, hogy teletankolhassa az ember a kurva verdáját a kútjukon? Miért kapcsolták ki a tízes oszlopot?

Mrs. Matsuzaka vékony csontú, apró termetű hölgy volt, és tökélyre fejlesztette az első generációs bevándorlók üres tekintetű, „hal-a-szatyorban” arckifejezését, melyet az érintettek akkor használnak, ha már tökéletesen értik a nyelvet, de alkalomadtán egyszerűbb az ellenkezőjét színlelniük. Mrs. Matsuzaka unottan vállat vont, és hagyta, hogy Mat beszéljen helyette.

– Ha tíz dollárt fizet, akkor tízdollárnyi benzint is kap, tesó – közölte Mat a pult mögül, ahol egy széken ült a cigarettaállvány alatt.

– Kettejük közül ismeri valamelyikük a számokat angolul? – kekeckedett a Föníciai. – Merthogy egy kurva húszassal küldtem be a kölyköt.

Mintha egyetlen kortyra felhajtottam volna a literes pohár jégkásámat. Meglódult az ereimben a vér a hidegsokktól. Elborzadva tapogattam az ingzsebemet. Rögtön tudtam, mi történt. Befelé jövet a zsebembe nyúltam, és ami bankjegy a kezembe került, a pultra pottyantottam, anélkül, hogy megnéztem volna. De tévedésből a tízest adtam oda, amit Larry Beukes erőltetett rám, nem pedig a húszast, amit a Föníciaitól kaptam a parkolóban.

Egyetlen dolog jutott eszembe, amit tehetnék: megalázkodni, minél gyorsabban, és minél töredelmesebben. A sírás kerülgetett, és a Föníciai még el sem kezdett üvöltözni velem. Ahogy kitámolyogtam a shop előterébe, a csípőmmel fellöktem egy krumplicsipsszel megrakott állványt. Layses zacskók szóródtak szét mindenfelé. Előkapartam a húszdollárost az ingzsebemből.

– Ó, kérem, ó, annyira sajnálom. Ezt elszúrtam, igen. Nagyon sajnálom. Kérem, ne haragudjon. Nem néztem meg a pénzt, amikor a pultra dobtam, miszter, és nyilván a saját tízesemet adtam oda a maga húszasa helyett. Esküszöm, esküszöm, uram, hogy nem…

– Öcskös, amikor azt mondtam, tartsd meg a visszajárót, és vegyél belőle valami fogyókúrásat, nem arra gondoltam, hogy megrövidítesz egy tízessel. – Felemelte a kezét, mintha le akarna keverni egy maflást.

A kamerájával jött be a shopba – a másik kezében azt szorongatta –, és akármennyire be voltam rezelve, mégis furcsának találtam, hogy nem hagyta kint a kocsiban.

– De tényleg nem, uram, eszemben sem volt, esküszöm az élő Istenre… – Miközben gagyogtam, veszélyesen bizseregni kezdett a szemem, félő volt, hogy mindjárt elered a könnyem. Sietve a pult szélére tettem irdatlan adag jégkásámat, és amint elengedtem a poharat, az amúgy is rossz helyzet még sokkal, de sokkal rosszabbra fordult. A pohár megbillent, és leesett a padlóra, ahol szemet sajdítóan kék jégzuhatag tört ki belőle. Sziporkázó kék szilánkok záporoztak a Föníciai tökéletesen vasalt nadrágjára, összefröcskölve a férfi ölét, és zafír csöppecskéket permetezve a kezében szorongatott kamerára.

– A picsába! – tipegett hátra cowboycsizmájában. – Jézusom, egy ekkora rakás szart. Mi vagy te, valami értelmi fogyatékos?

– Hé! – kiáltotta Mat anyukája, és a Föníciaira mutatott. – Hé, hé, hé, az üzletben nincs verekedés, vagy hívom a zsarukat.

A Föníciai lepillantott összefröcskölt ruháira, aztán megint fel, rám. Elsötétült az arca. A pultra tette a nem-is-Polaroidot, és felém lépett. Nem tudom, mire készült, de nagyon feldúlt volt, és a bal lába megcsúszott a jégkása egyre jobban szétterülő kupacán. A csizmájának magas, kubai sarka volt, jól is nézett ki, szó se róla, de olyan macerás lehetett benne járni, mint egy tizenöt centis magas sarkúban. A pasas majdnem térdre zuhant.

– Feltakarítom! – kiáltottam. – Ó, uram, annyira sajnálom. Az egészet feltakarítom, és, ó, Jézusom, higgye el, hogy soha életemben nem próbáltam becsapni senkit. Annyira őszinte vagyok, hogy azt is rögtön beismerem, ha fingottam, még ha az iskolabuszon ülök, akkor is, esküszöm az élő Istenre, hogy…

– Ja, tesó, nyugi van – dünnyögte Mat, és felkelt a székéről a pult mögött. Magas, izmos termetével, sötét szemével és borotvált koponyájával maga volt a kilátásba helyezett fenyegetés, nem kellett külön szavakba foglalnia. – Lazítson. Cségyé jó srác. Garantálom, hogy nem akarta megrövidíteni.

– Maga csak maradjon ki ebből – rikácsolta a Föníciai. – Vagy próbáljon meg odafigyelni, mielőtt állást foglal. Ez a kölyök lenyúlja tíz dolláromat, rám önti az italát, ráadásul mindjárt seggre esek ebben a nagy tócsa trutyiban…

– Ne húzzon fel olyan csizmát, amiben nem tud járni, kolléga – mondta Mat anélkül, hogy a pasasra nézett volna. – Még baja eshet.

Átnyújtott egy nagy tekercs papírtörlőt a pult fölött, és ahogy elvettem tőle, rám kacsintott, olyan gyorsan, olyan finoman, hogy majdnem le is maradtam róla. Szinte reszkettem a hálától, akkora megkönnyebbülés volt Matet a saját oldalamon tudni.

Letéptem egy marék papírtörlőt, és térdre vágtam magam a Föníciai előtt a jégkásában. Mármint hogy letörölgessem a nadrágját. Bocsánatos bűn, ha azt hitték, furulyázni akartam neki egyet engesztelésül.

– Ó, uram, világéletemben ügyetlen voltam, de tényleg, még görkorcsolyázni se tudtam megta…

Hátrébb szökkent (közben majdnem megint elcsúszott), aztán lehajolt, és kikapott a kezemből egy csomó lucskos papírtörlőt. – Hé! Hé, ne érj hozzám! Úgy térdeltél le, mint aki túl gyakorlott az ilyesmiben. Maradj távol a kezeddel a farkamtól, kösz szépen. Boldogulok.

Viszolygó arca értésemre adta, hogy a fenékbe billentendő idióták táborából átkerültem azok közé, akiket látni sem akar maga körül. A nadrágját és az ingét sepregetve, bőszen sustorgott magában.

A papírtörlős henger viszont nálam maradt, és áttocsogtam a jégkásán, és felkaptam a pultról a kamerát, hogy megtörölgessem.

Ekkorra olyan ideges és elkeseredett voltam, hogy összevissza kapkodtam, és amikor felvettem a kamerát a pultról, véletlenül megnyomtam a nagy piros exponáló gombot. Az objektív a pult túloldala felé mutatott, egyenesen Mat arcára, amikor a Polaroid működésbe lépett: fehér fény lobbant, amit magas hangú gépi nyüszkölés követett.

A fénykép nem egyszerűen kipottyant. A kamera kilőtte a nyílásból, átparittyázva a négyszögletű műanyag tasakot a pult túloldalára. Mat hátrakapta a fejét, szaporán pislogott, elvakíthatta a villanófény.

Átmenetileg én is vakká lettem. Különös, rézvörös fénnyel világító lárvák ficeregtek a szemem előtt. A fejemet rázva, ostobán bámultam le a kamerára a jobb kezemben. A márka neve „Solarid” volt; még sosem hallottam a cégről, és tudtommal soha nem is létezett, sem Amerikában, sem bárhol másutt.

– Tedd azt le – mondta a Föníciai megváltozott hangon.

Azt hittem, már hallottam, amikor a legrémisztőbb formáját hozza – amikor üvöltözött velem –, de ez más volt, és sokkal rosszabb. Ez a revolverben elforduló forgótár hangja volt, a hátrahúzott ütőszeg reccsenése.

– Én csak próbálom… – Duzzadtnak éreztem a nyelvemet.

– Próbálsz súlyosan megsérülni. És közel jársz hozzá, hogy sikerüljön.

Kinyújtotta a kezét, én pedig beletettem a Solaridot. Ha elejtem – ha kicsúszik verejtékes, remegő ujjaim közül –, tuti, hogy megölt volna. A nyakamra teszi a kezét, és kiszorítja belőlem a szuszt. Akkor is így hittem, és így hiszem most is. Szürke szeme hideg, dermedt indulattal méregetett, himlőheges arca olyan kifejezéstelen volt, mint egy gumimaszk.

Elrántotta tőlem a kamerát, és tovább billent a pillanat. A pasas a pult mögött álló Matsuzakáék felé fordult.

– A képet. Adják ide a fényképet – követelte.

Mat még mindig kábának tűnt a kamera villanófényétől. Rám nézett. Aztán az anyjára. Láthatóan teljesen elveszítette a fonalat.

A Föníciai rájött, hogy nem megy vele semmire, úgyhogy Mrs. Matsuzakára összpontosított. Kinyújtotta a kezét. – Az az én fényképem, és igényt tartok rá. Az én kamerám, az én filmem, az én fényképem.

Az asszony körbepillantott a padlón maga körül, aztán felnézett, és megint vállat vont.

– Kipottyant, és a pult maguk felőli oldalán esett le – mondta a Föníciai, hangosan és szájbarágósan beszélve, ahogy a külföldiekkel szoktak egyesek. Mintha a hangerő segítené a nyelvi akadályok leküzdését. – Mind láttuk. Keressék meg. Ott van valahol a lábuknál.

Mat megdörgölte a szemét a hüvelykujja tövével, aztán leejtette a kezét, és ásított. – Miről van szó? – Mint aki most bújt ki az ágyból, és egy vita kellős közepébe sétál a hálószobájából.

Az anyja mondott neki valamit japánul, pergő, nyugtalan hangon. Mat ködös tekintettel bámult rá, aztán felemelte az állát, és a Föníciaira nézett.

– Mi a gond, tesó?

– A fénykép. A fénykép, amit a kövér kölyök csinált magáról. Igényt tartok rá.

– És ez mitől olyan nagy durranás? Adjak rá autogramot, ha megtalálom?

A Föníciai kibeszélgette magát. A derékig érő ajtóhoz masírozott, amelyen át bemehetett volna a pult és a pénztárgép mögé. Mat anyja közben mélabúsan tovább pásztázta tekintetével a padlót, de most felegyenesedett, és belülről a lengőajtóra tette a kezét, mielőtt a pasas átnyomakodhatott volna rajta. Mrs. Matsuzaka súlyosan helytelenítő arckifejezést öltött.

– Nem! A vevő a másik oldalon marad! Nem, nem!

– Kérem a kurva fényképemet – erősködött a Föníciai.

– Hé, tesó! – Mat lerázta magáról a bódultságot. Az anyja és a Föníciai közé lépett, és hirtelen hatalmasnak tűnt. – Hallotta anyámat. Húzódjon hátrébb. Előírás a cégnél, hogy csak az tartózkodhat a pultban, aki itt dolgozik. Ja, hogy magának ez nem tetszik? Vegyen egy levelezőlapot, és küldje el a panaszát a Mobilnak. Odáig lesznek, meg vissza, hogy megosztja velük a véleményét.

– Nem lehetne, hogy haladjunk végre? Kint hagytam a kocsiban a gyereket – szólalt meg egy nő, aki pár doboz macskaeledelt magához ölelve állt mögöttem.

Micsoda? Maguk azt hitték, egész idő alatt csak négyen voltunk a Mobil Martban? Hát nem. Miközben a Föníciaira borítottam vaníliás kólás jégkásámat, és miközben ő káromkodott és dühöngött és fenyegetőzött, emberek jöttek be, hogy aztán italokkal és csipsszel és celofánba csomagolt szendvicsekkel felszerelkezve sorba rendeződjenek mögöttem. A sor vége mostanra egészen az üzlet közepéig ért.

Mat a pénztárgéphez lépett. – Következő vevő.

Az anyuka a macskaeledeles konzervekkel óvatosan ellépett a sci-fi kék tócsa mellett, Mat pedig nekilátott, hogy beüsse a vásárolt tételeket.

A Föníciai hitetlenkedve bámult maga elé. Az, hogy Mat ilyen kurtán kiadta az útját, ugyanolyan felháborító volt, mint az, hogy jéghideg üdítőt locsoltam a nadrágjára.

– Tudják, mit? Basszák meg. Basszák meg ezt a boltot, és baszd meg, dagadék, és baszd meg te is, ferdeszeműkém. Van annyi benzinem, hogy elhúzzak ebből a koszfészekből, és ez a lényeg. Nehogy már egy centtel is többet költsek a kelleténél ebben a kócerájban.

– Egy-nyolcvankilenc lesz – mondta Mat a macskaeledeles nőnek. – A délutáni esztrádműsort ingyen szolgáltattuk.

A Föníciai a kilincsért nyúlt, de a küszöbön megtorpant, és rám szegezte a tekintetét. – Megjegyeztelek magamnak, kölyök. Mostantól duplán nézz szét, mielőtt átkelsz az úttesten, érted, mire gondolok?

Túlságosan elszorult a torkom a félelemtől, hogy válaszolhattam volna. A pasas becsapta maga mögött az ajtót. Pár másodperccel később a Caddyje kidöngetett a benzinkútról, és éles gumicsikorgással felhajtott a kétsávos főútra.

A maradék papírtörlővel felitattam a jégkását a padlóról. Megkönnyebbülés volt térdre ereszkedni, meglapulni szemmagasság alatt, ahol úgyszólván zavartalanul kipityereghettem magam. Csak egy tizenhárom éves nagykamasz voltam, könyörgöm. Vevők léptek el mellettem, fizettek a pultnál, és távoztak, tapintatosan figyelmen kívül hagyva szipogásomat és elcsukló lélegzetvételeimet.

Miután feltakarítottam a tócsát (a padló ragadós volt, de száraz), odavittem a pulthoz a lucskos papírtörlők jókora kupacát. Mrs. Matsuzaka a fia mellett állt, elrévedő tekintettel, fintorogva, de amikor észrevett, kiszakította magát a tűnődésből, és a nagy, ipari szemeteskukáért nyúlt a pult mögött. Ahogy felém gördítette a kukát, megláttam: az instant fotó a képes oldalával lefelé hevert a padlón. Amikor a fényképezőgép kilőtte, becsusszant a kuka alá, és eltűnt szem elől.

Most Mrs. Matsuzaka is meglátta, és miközben a kukába ömlesztettem a lucskos papírtörlőket, visszalépett érte. Felvette, értetlen arccal meredt rá. Aztán rám nézett – és felém fordította, hogy én is szemügyre vehessem.

Egy közeli kellett volna legyen Matről. Az objektív egyenesen az arcára irányult.

Ehelyett a fénykép engem örökített meg.

Csak éppen nem néhány perce készült. Hanem hetekkel korábban. A fényképen egy műanyag széken ültem az italautomata mellett, és hatalmas műanyag pohár üdítőmet kortyolgatva egy Popular Mechanicset olvastam. A Polaroid (Solarid?) felvételen fehér Huey Lewis póló volt rajtam és farmer térdnadrág. Ma olajzöld rövidnadrágot és zsebes hawaii inget viseltem. A fényképet készítő személynek a pult mögött kellett állnia.

Semmi értelme nem volt az egésznek, megrökönyödve bámultam a képre, azt találgatva, honnan származhat. Az imént – véletlenül – készített kép nem lehetett, de azt sem értettem, hogyan lehetne egy hetekkel korábbi. Nem emlékeztem, hogy Mat vagy az anyja lefényképezett volna, miközben Mat magazinját olvasgattam. Sejtelmem se volt, mire lett volna az jó nekik, ráadásul egyiküknél sem láttam még Polaroid kamerát.

Nagyot nyeltem, és így szóltam: – Az enyém lehet?

Mrs. Matsuzaka egy utolsó zavarodott pillantást vetett a fényképre, aztán az ajkát összehúzva letette a pultra. Odacsúsztatta elém, és amikor visszahúzta a kezét, megdörzsölte az ujjbegyeit, mintha kellemetlen bevonatot hagyott volna a bőrén.

Még elnéztem egy másodpercig a fotót, feszülős, rossz érzéssel a szegycsontom mögött. A szorongást nem tudhattam be teljes egészében a Föníciai dühének és fenyegetőzésének. Az ingzsebembe dugtam a fotót, és a pénztárgéphez léptem. A pultra tettem a húszdollárost, és borzongva arra gondoltam: Ez az ő pénze, és vajon mihez kezd majd, ha rájön, hogy nem adtad vissza neki? Mostantól duplán nézz szét, mielőtt átkelsz az úttesten. De kurvára észnél legyél, Csíragyerek. Látják, képes voltam beszólni magamnak.

– Bocs a felfordulásért – mentegetőztem. – És fizetném az XL-es jégkását.

– Ugyan már, tesó. Az csak egy kis cukros víz a padlón. Nem tartozol semmivel. – Mat visszatolta elém a pénzt.

– Oksa. Amúgy jövök neked eggyel, amiért nem engedted, hogy a pasas szétrúgja a seggem. Az életemet mentetted meg, Mat. De komolyan.

– Ja, nyilván – mondta Mat, de közben összehúzta a szemét, és értetlenül mosolygott rám, mint aki nem egészen biztos benne, miről beszélek. Még egy másodpercre rajtam felejtette a tekintetét, aztán finoman megrázta a fejét, és így szólt: – Hé, kérdezhetek valamit?

– Persze, Mat.

– Úgy beszélsz, mintha ismernénk egymást. Találkoztunk már?

4

Cafatokban lógó idegekkel, émelyítő zsongással a fejemben jöttem ki a shopból. Ekkorra meglehetősen biztos voltam abban, hogy Matnek a létező leghalványabb segédfogalma sincs róla, ki vagyok, semmilyen emlékképpel nem rendelkezik arról, hogy korábban is látott volna, oda se neki, hogy több mint egy éve mindennap besétáltam abba a shopba, és lapozgattam a kiolvasott Popular Mechanics magazinjait. Egyszerűen nem ismert többé – és ez a gondolat csúnyán rám hozta a frászt.

Nem értem, mondtam magamban, és hogy őrültség, és semmi értelme, de ez nem volt teljesen igaz. Ugyanis már volt valamiféle elképzelésem Mat hirtelen feledékenységének okáról: a gondolat már ott motoszkált a tudatom peremén. Úgy lettem rá figyelmes, ahogy a falakban szaladgáló patkányt veszi észre az ember. Hallod a karmok kutakodó neszezését, az állat testének puffanását a gipszkartonon. Tudod, hogy ott van, csak még látni nem láttad. A Mattel és a Solariddal kapcsolatos elgondolásom annyira horrorfilmesen szörnyű – annyira Steven Spielberg-esen képtelen – volt, hogy nem vehettem fontolóra a maga kendőzetlen valóságában. Még nem.

A makacs, alacsony hőfokú pánik állapotában indultam haza. Tíz percembe telt, hogy megtegyem a Mobil benzinkút és a Plum Street-i házunk közötti távolságot. Képzeletemben hétszer haláloztam el a hazavezető úton.

Kétszer csak annyi volt, hogy hallottam a Cadillac kerekeinek csikorgását az aszfalton, és mire megfordultam, még éppen láttam a csillogó króm hűtőrácsot, mielőtt elgázoltak.

Egyszer a Föníciai lágy siklással lefékezett mellettem, kiszállt, a kezében egy kerékkulccsal bekergetett a kiserdőbe, és agyonvert a bokrok között.

Áthajtott rajtam, miközben próbáltam volna keresztüliramodni Thatcherék udvarán, aztán belefojtott a gyerekek felfújható, lila pancsoló medencéjébe. Az utolsó dolog, amit láttam, a medence alján heverő, lefejezett G. I. Joe-figura volt.

A Föníciai szép lassan elhajtott mellettem, és kilógatta pisztolyt tartó bal kezét az ablakon, belém eresztett két golyót, egyet a nyakamba, egyet az arcomba.

Vagy: Szép lassan elhajtott mellettem, és lecsapta a fejemet egy rozsdás bozótvágóval. SUTTY.

Vagy: Szép lassan elhajtott mellettem, és kiszólt, Hé, öcskös, hogy ityeg a fityeg?, nekem meg leállt a gyenge szívem a hájjal teli mellkasomban, és holtan estem össze egy brutális infarktus következtében, tizenhárom évesen – ilyen fiatalon, még előttem volt az egész élet.

Az ingzsebembe dugott fotó olyan érzést keltett bennem, mintha valami négyszögletes, meleg, radioaktív anyag volna, valami, amitől rákot kaphatok. Ha gyerekpornó van nálam, attól se éreztem volna magam ramatyabbul. Bűncselekménynek éreztem a birtoklását. Mintha tárgyi bizonyíték volna… de hogy miféle bűntetté, azt nem tudtam megmondani.

Átvágtam a gyepen, és beléptem a házunkba. Gépi berregést hallottam, és követtem a hangot a konyhába. Éjszakás műszakba járó apám már kikelt az ágyból, és elektromos habverővel ügyködött egy tál narancssárga tejszínhabon. Valami sült a sütőben, és a levegőt meleg szósz illata járta át – mintha frissen kinyitottak volna egy doboz Alpo kutyaeledelt, olyan volt.

– Vacsorát szimatolok. Mi van a sütőben?

– A Sztálingrádi csata – közölte apám.

– És az a narancssárga izé, amit köpülsz?

– A Panamai kaland habja.

Kinyitottam a hűtőt, hogy elővegyek egy kis Kool-Aidet, és szemközt találtam magam a Panamai kalanddal: a hegynyi, formába öntött Jell-O zselével, cseresznyékkel reszketeg kocsonyatestében. Apám csak néhány dolgot tudott elkészíteni: Jell-O zselét, darált marhahúsos tésztaételeket, Campbell konzervleves-szósszal nyakon öntött csirkét. Igazi tehetsége a konyhában az ételek elnevezését illetően nyilvánult meg. Egyik este Sztálingrádi csata volt vacsorára, másnap Láncfűrészes mészárlás (fehér bab és húsdarabkák hátborzongató elegye, vérvörös szósszal), Fidel szivarja ebédre (vagdalthússal és ananászkockákkal megtöltött barna tortilla), és Farmerpizza reggelire (összehajtatlan omlett, sajttal és éppen rendelkezésre álló, felaprított maradékokkal megszórva). Apám nem volt olyan dagi, mint én, de étrendünknek hála, karcsúnak se nevezte volna senki. Amikor elmentünk egymás mellett a folyosón, mindketten oldalvást kellett forduljunk.

Töltöttem magamnak egy pohár Kool-Aidet, négy kortyra felhajtottam. Meg se kottyant. Töltöttem még egy pohárral.

– Mindjárt kész – mondta apám.

Dünnyögő hanggal jeleztem, hogy beletörődtem. A Sztálingrádi csata krumplipüré volt, papírvékonyra szeletelt marhahúsfeltéttel, (üveges) gombadarabkás szósszal leöntve. Nagyjából úgy eltelített, mintha egy vödör folyékony betont ömlesztettél volna magadba. A benzinkúthoz tett kiruccanás után még mindig a hőguta kerülgetett, és a vacsora kutyatápszagától elémelyedtem.

– Nem vagy túl lelkes, jól látom? – kérdezte apám.

– Dehogy. Jöhet.

– Bocs, hogy nem Anyuci almás pitéje lesz. De el kell mondanom, hogy anyád, még ha itthon volna is, nemigen szokott pitét sütni.

– Olyan srácnak nézek ki, mint akinek más se kell, csak egy kis pite?

Oldalvást rám pillantott, és azt mondta: – Olyan srácnak nézel ki, mint akinek megülte valami a gyomrát. Jól vagy?

– Megyek, és hűsölök kicsit a sötétben – mondtam. – Nem forrt fel így az agyvizem, mióta Khe Sanhnál visszavertem a vietkongokat.

– Ne is beszéljünk erről. Belezokogok a tejszínhabba, ha eszembe jut, hány emberünk maradt a csatamezőn.

A „Goodnight Saigon”-t fütyülve távoztam a konyhából. Apámmal volt ez az állandó marhulásunk, hogy amikor együtt harcoltunk az észak-vietnámiak ellen… vagy fegyvert szállítottunk Nicaraguába a kontráknak… vagy amikor az iráni túszmentésnél lezuhant a helikopterünk, és majdnem otthagytuk a fogunkat. Valójában soha ki sem tettük a lábunkat Kaliforniából, az egyetlen hawaii kiruccanásunkat leszámítva, amikor még a hagyományos értelemben is családnak számítottunk. Anyám volt az, aki kalandokat élt át távoli helyeken.

A szüleim elvileg továbbra is házastársak voltak, de anyám Afrika délnyugati partján élt a bennszülöttekkel, és csak elvétve jött haza egy-egy hónapra. Amikor óceánon innen tartózkodott, jelenléte feszengéssel töltött el. Nem voltak beszélgetéseink: anyámmal társalogni olyan volt, mint egy sor szóbeli kvízkérdést megoldani, a feminizmustól a szocializmuson át a saját nemi identitásomhoz fűződő érzéseimig. Volt, hogy maga mellé ültetett a kanapéra, hogy felolvasson egy cikket a National Geographicből a nemi szervek műtéti megcsonkításáról. Máskor bejelentette, hogy a nők hónaljának borotválása a patriarchális elnyomás eszköze, aztán ellenséges önelégültséggel nézett rám, mintha arra számítana, hogy helyteleníteni fogom a karja alatti drótgubancszerű, ősz szőrpamacsokat. Egyszer megkérdeztem apámtól, miért nem élnek együtt, és azt mondta, azért, mert anyám egy lángelme.

És tényleg az is volt, úgy hiszem. Olvastam a könyveit, és nem mondhatnám, hogy fergetegesen szórakoztatóak, ugyanakkor csodálattal adózom anyám azon képességének, ahogyan csokorba szedett seregnyi apró megfigyelést, aztán ezeket hirtelen legyezőként eléd tárva rávezetett egy jelentős felismerésre. Az a rengeteg minden, ami foglalkoztatta, teljesen lekötötte. Nem hiszem, hogy maradt hely a fejében a férje vagy a fia számára.

Elnyújtóztam a panorámaablak alatti kanapén a nappali félhomályában. Már nagyjából fél perce cirógattam a hüvelykujjammal az ingzsebemben lévő fénykép szélét, amikor észbe kaptam, hogy mit csinálok. Egyik felem sem most, sem később nem akart rápillantani többé, ami különös érzésnek tűnt. Hiszen végül is csak egy fénykép volt arról, hogy magazint olvasgatva ülök az italautomata mellett. Nem volt vele semmi baj, amíg meg nem tudtam, hogy bár ma készült, olyasmit örökített meg, ami napokkal vagy akár hetekkel korábban történt.

Egyik felem rápillantani se akart – a másik felem pedig alig várta, hogy újra megnézhesse.

Kivettem a zsebemből, és megszemléltem a fura délutáni borongásban. Ha a kísérteteknek van színük, akkor az a kitörni készülő augusztusi felhőszakadás színe. Odakint az égbolt pontosan olyan szutykos szürke volt, mint a Polaroid felvételek az előhívási folyamat kezdetekor.

A fényképen kövérnek és szeretetlennek tűntem, ahogy a Popular Mechanics gyűrött példánya fölé görnyedve ültem a széken. A mennyezeti világítás fluoreszcens fénye a George Romero filmek élőhalottjainak szederjes árnyalatába vonta a bőrömet.

Ne hagyd, hogy lefényképezzen, kötötte a lelkemre Shelly Beukes.

Ne hagyd, hogy sorra elvegyen tőled mindent.

De a pasas nem fényképezett le. Rajta voltam a fotón, de a pasas nem irányította rám a kameráját, és nem nyomta meg a gombot. Nem is készített fényképet egyáltalán. Az én voltam – én irányítottam Matre a Solaridot.

Viszolygásfélével eltelve dobtam le a fényképet, mintha hirtelen rájöttem volna, hogy egy vonagló férget tartok a kezemben.

Kis ideig kiterülve heverésztem az árnyékos hűvösben, és próbáltam nem gondolkodni, mert a fejemben minden vacak volt és furcsa. Próbáltak már nem gondolkodni? Mintha nem lélegezni próbálna az ember – ideig-óráig lehet csak bírni.

A személyiség beérése nem hirtelen végbemenő folyamat. Nem olyan, mint két ország között a határ, hogy a láthatatlan vonalon áthaladva máris a felnőttkor új talaján állsz, és a felnőttek idegen nyelvét beszéled. Inkább olyan, mintha egyre közelednél egy távoli rádióadóhoz, és időnként alig kivehető az adás a sistergéstől, máskor pedig átmenetileg kitisztul, és tökéletes minőségben érkezik a jel.

Azt hiszem, ezt a bizonyos Felnőttkor Rádiót próbáltam elcsípni a kanapén heverve, hátha kifoghatok néhány hasznos hírt és vészhelyzeti utasítást. Nem mondhatnám, hogy sikerrel jártam, viszont a magamra erőltetett tétlenség pillanataiban megakadt a tekintetem családi fényképalbumaink kis gyűjteményén, melyet apám a sarokban álló könyvszekrény felső polcán sorakoztatott fel. Szeretett rendet tartani maga körül. A munkájához szerszámövet viselt, abban mindig minden a helyén volt – a fogó a tartójában, a blankoló a külön neki szánt hurokba akasztva.

Találomra levettem egy albumot a polcról, újra elnyúltam a kanapén, és belelapoztam. A legrégibb fényképek csillogó téglalapok voltak, és – kapaszkodjanak meg, nem kamu – fekete-fehérek. A legkorábbiak a szüleimet mutatták, együtt, még mielőtt összeházasodtak. A hippiskedéshez mindketten túl öregek és túl kockák voltak, és nem esküdnék meg rá, hogy tiszta szívvel vonzó párként jellemezhetném őket. Apám egyedül bozontos barkójával és színezett lencséjű napszemüvegével engedett a korszellemnek. Anyám, a híres Afrika-kutató antropológus, még a családi összejöveteleken is köldökig felhúzott keki rövidnadrágot és nehéz túrabakancsot viselt. Kényszeredetten mosolygott, mintha fájna neki. Egyetlen képkocka sem volt, ahol összesimultak vagy csókolóztak, vagy legalább egymásra néztek volna.

De legalább olyan képek voltak, ahol felváltva gyengéd figyelemmel övezték a gyermeküket, azaz engem. Emitt anyám a padlóra kuporodva irdatlan gumikulcsokat lógatott a hátán fekvő kövérkés újszülött fölé, aki pufók ujjaival kapkodott utánuk. A másik kép apámat mutatta, derékig valakinek a talaj feletti medencéjében, pucér kisbabájával a karján. Már akkor is dagonca voltam.

Csakhogy leggyakoribb társaságom a képeken nem apám és nem is anyám volt, hanem… Shelly Beukes. Ez sokkhatásként ért, de tényleg. Amikor Shelly öt évvel korábban nyugalmazta magát, semmi különöset nem éreztem, olyan közönyös voltam, mintha apám azt közölte volna velem, hogy lecseréljük az egyik kisasztalt a nappaliban. Megdöbbentőnek találják, hogy egy jómódban élő hétéves gyerkőc a Völgyben ilyen könnyen napirendre tér a háztartási kisegítők elhasználódása fölött? Apám nem beszélt nekem Shelly nyitott szívműtétjéről. Csak azt mondta, hogy kicsit idősebb lett, és az idősebb embereknek több pihenésre van szükségük. És hát itt lakik a közelben, úgyhogy bármikor meglátogathatom.

És hogy meglátogattam-e? Ó, nagy ritkán benéztem hozzá, egy csésze teára és datolyás sütire, ültünk a tévé előtt, ment a Gyilkos sorok, és Shelly kérdezgetett, hogy mi van velem, hogy megy a sorom. Én pedig nyilván udvariasan válaszolgattam, és hamar megettem a süteményemet, hogy szabaduljak. Kamaszként az, hogy egy fülledt szobában, napközbeni tévéműsorok előtt töltsd a délutánt egy idős hölggyel, annyira kecsegtető, mint beutalót nyerni a guantánamói fogolytáborba. A szeretetnek ehhez semmi köze. Igazság szerint soha eszembe se jutott, hogy mi mindennel tartozom, vagy hogy mi mindent jelenthettem neki.

Pedig Shelly ott volt, egyik fénykép után a másikon.

Megjátszott szörnyülködéssel az arcunkon markoltuk egy börtöncella rácsát az Alcatrazban.

Ültem a nyakában, és éppen leszedtem egy barackot a fáról, a szabad kezem az arcába passzírozta szalmakalapja karimáját.

Gyertyákat fújtam el, ő pedig ott állt mögöttem, tapsolásra emelt kézzel. És igen… ezen a ponton a képek már mind Polaroid kamerával készültek. Még szép, hogy volt Polaroidunk. Mindenkinek volt. Ahogy mindenkinek volt videómagnója, mikrósütője és vicces feliratú pólója is.

A nő ezeken a fényképeken öreg volt, de a szeme kislányosan ragyogott, és a szája is pajkos mosolyra húzódott. Az egyiken a haja olyan tűzcsapvörös volt, mint a SÖR neonfelirat a bárokban. Egy másikon komikus répasárga volt a haja, és a körmeit is ugyanilyenre lakkozta. A fényképeken mindig ölelgetett engem, a hajamba túrt, ült velem az ölében, miközben a datolyás sütijét majszoltam – egy Pókember-fehérneműszettes kövér kis krapek, szőlődzsúszcseppekkel az állán.

Nagyjából az album kétharmadánál egy rég elfelejtett kerti sütögetésről találtam fotót. Shelly haja ezúttal „sarkvidéki kék” volt. Larry is ott volt vele: a búr túlságosan feszes, homokszínű nadrágot viselt és legombolt gallérú, fehér inget, amelynek ujját feltűrte, közszemlére téve díjbirkózós alkarját. Shelly és ő két oldalról fogták a kezemet – elmosódott folt voltam a képen, ahogy hintáztam közöttük az alkonyatban. Shellyt ujjongás közepette merevítette ki a fotó. Körülöttünk derűs felnőttek álltak, és figyeltek fehérboros műanyag pohárral a kezükben.

Aljasságnak éreztem, hogy mindezeket a boldog napokat elragadták Shellytől. Egy korty megsavanyodott tej volt a gondolat. Förtelem.

Semmi nem igazolhatta Shelly emlékei és megértési képessége elvesztését, az egész világegyetem nem találhatott mentséget szellemi romlására. Szeretett engem, még ha én magam túlságosan figyelmetlen voltam is, hogy ezt észrevegyem vagy értékeljem. A képekről bárki láthatta, hogy szeretett engem, hogy valamiképpen örömét lelte bennem, dacára kövér arcomnak, üres tekintetemnek, és annak a szokásomnak, hogy hajlamos voltam leenni ízléstelen pólóimat. Dacára annak, hogy nemtörődöm módon úgy vettem a figyelmét és a szeretetét, mint ami jár nekem. És most mindez elillanóban volt, az összes születésnapi zsúr, az összes grillparti, az összes leszedett érett barack. Shellyt apránként kiradírozta egy olyan rákbetegség, amely nem a testét, hanem a belső életét, boldog pillanatai tárházát, falta fel. Legszívesebben a falhoz vágtam volna a fényképalbumot. Legszívesebben elsírtam volna magam.

Ehelyett kitöröltem a könnyeket a szememből, és a következő oldalra lapoztam. Annak láttán, amit ott találtam, meghökkent hang szökött ki belőlem.

A benzinkúton egy testépítő fotóját láttam a Föníciai kocsijának hátsó ülésén, egy narancssárga trikós, napbarnított fiatal férfiét, aki Trans Am sportkocsijának motorháztetején üldögélt. Valahol tudat alatt felismertem – tudtam, hogy már láttam korábban –, még ha nem is sikerült rájönnöm, ki ő, vagy hogy hol keresztezték egymást az útjaink. És most megint itt volt, a családi fényképalbumunkban.

Két egyenes támlájú széket emelt a feje fölé, egyet-egyet mindkét kezében, a szék falábánál fogva. Az egyiken én ültem, gyönyörteli rémülettől visongva. Nedves fürdőgatyában voltam, kövér fiús csöcseimen vízgyöngy-ékkövek csillogtak. A másik széken Shelly Beukes ült, mindkét kezével az ülőlapot szorongatva maga alatt, és enyhén hátravetett fejjel kacagott. Ezen a fényképen az izompacsirta pasas trikó helyett a haditengerészet fehér egyenruháját viselte. És farkasvigyorral mosolygott a Tom Selleck-bajusz alatt. És – az ész megáll – még a Trans Am is ott volt a háttérben. Shellyék behajtóján parkolt, de csak a hátulja kandikált ki a ház sarka mögül.

– Te meg ki az ördög vagy? – suttogtam.

Magamban beszéltem, és nem számítottam válaszra, de apám így szólt: – Ki kicsoda?

A konyhai folyosón állt, edényfogó kesztyűvel a kezén. Isten tudja, mióta álldogált ott, mióta figyelt.

– Az izmos pasas – mondtam, és a fényképre mutattam, amit nem láthatott a szoba túlsó végéből.

Közelebb jött, a nyakát nyújtogatva kémlelt. – Ó. Erre a linkócira gondolsz. Ő Shelly fia. Sinbad? Achilles? Valami hasonló. Másnap kellett áthajózniuk a Vörös-tengerhez. Shelly búcsúztató grillpartit rendezett a házuknál. Készített egy tortát, ami úgy nézett ki, mint egy csatahajó, és majdnem akkora is volt. Hazahoztuk a maradékot, aztán egy hétig csatahajót reggeliztünk, te meg én.

Emlékeztem arra a tortára: egy háromdimenziós repülőgép-anyahajó volt (nem pedig csatahajó), és kék-fehér fondant-hullámok kavarogtak a nyomában. Arra is emlékeztem, halványan, hogy Shelly azt mondta, a grillezés évzáró parti, nekem! Éppen akkor fejeztem be ugyanis a harmadikat. Ez végképp Shelly Beukesra vallott: azzal vigasztalni egy magányos kis srácot, hogy csak róla szól a buli, holott igazából egy frászt.

– Nem tűnik rossz fejnek – mondtam. Zavart, hogy apám linkócinak nevezte a férfit. Mintha közvetve magát Shellyt bírálta volna ezáltal, ahhoz meg nem volt hangulatom.

– Ó, imádtad őt. Kiköpött Larry volt az a srác. Testépítőversenyeken vett részt, szeretett felvágni az izompacsirta trükkjeivel. Megemelni egy autó végét a fütykösöddel vagy ilyesmi. Pici gyerekként azt hitted, ő a Hihetetlen Hulk. Erre a mutatványára emlékszem. Egyszerre megemelt mindkettőtöket, és körbesétált veletek, miközben a széketeken egyensúlyoztatok. Féltem is, hogy fejre ejti Shellyt, és kereshetek új bébiszittert. Vagy téged ejt fejre, és kereshetek egy új gyereket, aki hajlandó megenni a Panamai kalandomat. Gyerünk. Kész az étel. Vályúhoz.

Egymással átellenben ültünk a vacsoraasztalnál a Sztálingrádi csatával a tányérunkon. Nem voltam éhes, úgyhogy meglepett, amikor azon kaptam magam, hogy már a szaft maradékát törölgetem a tányérról. Miközben körbe-körbemozgattam a falatnyi kenyeret, azokra a fényképalbumokra gondoltam a Föníciai autójának hátsó ülésén. És az ingzsebemben lévő fényképre, ami olyasvalamit örökített meg, amit nem örökíthetett volna meg. Egy felismerés hívódott elő az agyamban, a Polaroid fotóktól nem eltérőn, libegett lassan, megállíthatatlanul az éleslátás tartományába.

– Ma találkoztam Mrs. Beukesszal – szólaltam meg távoli, mesterkélten nyugodt hangon.

– Tényleg? – Apám elgondolkodva rám pillantott, aztán lágy, az enyémtől semmivel sem kevésbé művi hangon megkérdezte: – Milyen benyomást tett rád?

– Eltévedt. Hazakísértem.

– Szuper. Azt tetted, amit tenned kellett.

Elmondtam, hogyan jelent meg Shelly a házunknál, abban a tévhitben, hogy takarítania kellene, és hogy nem szólított a nevemen, ugyanis nem ismert meg. Elmondtam, hogyan érkezett haza fejvesztett száguldással Larry Beukes, és hogy attól retteg, Shelly ki talál bóklászni az autók közé, vagy egyszer úgy eltéved, hogy sosem kerül elő.

– Pénzt adott, amiért hazavittem Shellyt. Nem akartam elfogadni, de rám erőltette.

Azt hittem, apámnak ez nem lesz ínyére, és a lelkem mélyén talán arra számítottam – esetleg egyenesen el is vártam –, hogy megszégyenültnek látom majd. Ehelyett a hűtőhöz lépett a Panamai kalandért, és csak ennyit vetett hátra a válla fölött: – Szuper.

– Tényleg?

Letette a desszertet az asztalra – a zseléhegy kocsonyaként rezgett a tíz centi vastag, sörbetszínű habtejszín alatt –, és gombócokat kanalazott belőle két tálkába.

– Persze. Azáltal, hogy fizet a fáradságodért, egy olyan ember, mint Lawrence Beukes, úgy érzi, visszanyerte a helyzet fölötti irányítást. Mindjárt nem mondhatják rá, hogy azért kóborolt el a szenilis felesége, mert ő maga is túl öreg ahhoz, hogy gondoskodjon az asszonyról. Nem, ő egy olyan ember, aki tudja, hogyan kell felfogadni valakit a problémái elhárítására.

– Megkérdezte, hogy be tudnék-e segíteni időnként. Hogy… tudod, átugranék hozzájuk, és elüldögélnék Shellyvel, amikor neki el kell mennie valahová. Bevásárolni vagy ilyesmi.

Apám kezében megállt a kanál egy adag Panamai kalanddal. – Örülök, fiam. Rendes tőled, hogy segítesz nekik. Tudom, hogy szeretted a vén csontot.

Nem fura? Apám tudta, hogy szerettem Shelly Beukest, vagyis olyasmit tudott, amire én magam csak percekkel korábban jöttem rá.

– Történt még bármi más délelőtt? – kérdezte.

Lopva az ingzsebemhez emeltem a hüvelykujjamat, és végighúztam a Polaroid (Solarid?) fotó élén. Mióta hazaértem, kisebb-nagyobb megszakításokkal folyton a képet tapogattam, ideges, nyugtalan, tehetetlen érzéssel. Fontolóra vettem, hogy mondok valamit a Föníciairól és a csetepatéról a Mobil shopjában, de nem tudtam, hogyan hozakodhatnék elő vele úgy, hogy ne tűnjek begyulladt kissrácnak.

Ráadásul ott volt még a tudatom peremén motoszkáló felismerés, egy gondolat, amelyet eltökélten igyekeztem figyelmen kívül hagyni. A közelébe se akartam menni annak a gondolatnak, márpedig ha beszélni kezdek a Föníciairól, képtelen lettem volna elkerülni.

Úgyhogy egy szót sem szóltam a benzinkutas kalandomról. Helyette bejelentettem: – Már majdnem kész vagyok a bulimordállyal.

– Kiváló. Az ünneplésre nem lesz gondod, ha befejezed. Csak meg kell húznod a ravaszt. – Felállt az asztaltól, a mosogatóhoz vitte a tányérjainkat. – Mike?

– Igen?

– Ne vedd túlságosan a szívedre, ha Shelly nem ismer meg, vagy értelmetlen dolgokat mond.

– Nem fogom.

– Olyan ez, mint egy ház, ahonnan kiköltöztek. A ház továbbra is ott van, de a lakók holmija már sehol. Valaki elszállította a bútorokat, és felcsavarta a szőnyegeket. A költöztetők bedobozolták és magukkal vitték Shelly Beukes darabkáit. Szinte semmi nem maradt belőle, csak az üres ház. – A szemetesbe kaparta Sztálingrád romjait. – A ház meg ami a régi fényképeken van.

5

– Elleszel egyedül? – kérdezte apám, miközben kiment a házból. Egyik lábával a bejárati lépcsőn, a másikkal borsózöld előszobaszőnyegünkön állt. Mögötte villámlás világította meg hangtalan lobbanással az alacsonyan kavargó felhőket.

– Jó ideje már, hogy Shelly Beukesnak kellett betakargatnia – mondtam.

– Bizony. És nem tudom, így van-e rendjén, viszont nálunk ez a dolgok rendje, nem igaz?

Annyira nem volt rá jellemző, hogy ilyeneket mondjon – akár csak részben elismerje, hogy az életünk elmarad a tökéletestől –, hogy válaszra nyitottam a számat… és azt találtam, hogy nem tudok mit mondani.

Apám kipillantott a légörvényes, viharfelhős szürkületbe. – Utálom az éjszakai műszakot. Amikor Al visszajön melózni, nappalra fogom kérni magamat.

Egész nyáron éjszakás volt, ugyanis a közműszolgáltató vállalatnál létszámhiánnyal küzdöttek. A legjobb haverja, Al Murdoch, táppénzen volt, limfómával kezelték. Az egyik karbantartó mérnököt, John Hawthorne-t, nemrégiben letartóztatták, amiért bántalmazta a volt feleségét. Piper Wilson szülésire ment. Hirtelen apám lett a rangidős a távvezeték-karbantartóknál, és hetente hatvan órát dolgozott, a java részét azután, hogy én már ágyba bújtam.

Először tetszett a dolog. Szerettem fent lenni, amikor már rég aludnom kellett volna, szoftpornót nézni a felnőttcsatornán, amit akkoriban Skinemaxnak hívtunk. Július közepére viszont kezdtem elunni, hogy éjszakánként egyedül vagyok a házban. Élénk fantáziám volt, és július végén elkövettem azt a hibát, hogy olvasni kezdtem a Zodiákust. Ezután a ház üressége kezdte durván rám hozni a szívbajt. Feküdtem az ágyon kiszáradt szájjal hajnali kettőkor, hallgattam a csendet, és lélegzet-visszafojtva vártam, hogy meghalljam a reccsenést, amint a jó öreg Zodiákus pajszerrel kifeszíti valamelyik ablakot, és már bent is van a házban. Konyhakéssel fog csillagjegyeket faragni a hájas testembe – de nem miután már meghaltam, hanem amikor még élek, hogy hallja a sikoltozásomat.

Apámnak sosem beszéltem ilyesmiről, ugyanis egyvalami még az éjszakai szorongásrohamaimnál is rosszabb lett volna: ha úgy dönt, bébicsőszt fogad fel mellém. A Zodiákus Gyilkos tudománya kimerült abban, hogy megkínoz és megöl. Ha apám felfogadott volna valami tinilányt a Völgyből, aki fél tízkor ágyba dug, és aztán az este fennmaradó részében a barátnőivel csicsereg telefonon… akkor inkább a kínhalál. A megaláztatás soha be nem gyógyuló sebeket ejtett volna törékeny, tizenhárom éves egómon.

A Föníciaival való afférom után végképp rettegtem attól, hogy egyedül kell töltenem az éjszakát. Ráadásul még ott voltak azok a viharfelhők az égen és a levegő elektromos töltöttsége, a bizsergető energia, amit éreztem az alkarom finom szőrszálaiban. Egész délután mennydörgött, tudható volt, hogy hamarosan leszakad az ég, és akkor lesz nemulass.

– Mit fogsz csinálni, dolgozol még a bulimordályodon? – kérdezte apám.

– Lehetséges. Már ma…

Ami ezután következett, az nem egy giccses horrorfilm-mennydörgés volt, hanem inkább egy „égszakadás-földindulás” jellegű sci-fi rakétakilövés hangja: egyetlen megsemmisítő erejű ágyúdörrenés. Kipréselte a levegőt a tüdőmből.

Tudtam, hogy apám éjszakája azzal telik majd, hogy az ég felé nyújtott áldozati ajándékként áll egy vas darugémen, és leszakadt villanyvezetékeket javít. A gondolattól összerándultak a zsigereim, amikor egyáltalán engedélyeztem magamnak, hogy ilyesmin törjem a fejem. Apám némileg ingerültnek tűnt, és kissé elcsigázottnak, mintha a mennydörgés fárasztó nyűg volna csupán: civakodó gyerekek lármája a hátsó ülés felől. A jobb füle mögé görbítette a tenyerét, hogy jelezze, nem hallotta, mit mondtam.

– Már majdnem működött, amikor Shelly megjelent. Ha befejezem, holnap kipróbáljuk.

– Szuper. Igyekezz megkeresni az első milliódat, hogy nyugdíjba mehessek, és arra összpontosíthassak, amit igazán szeretek: eredeti ételkreációkat létrehozni Jell-O zseléből. – Apám a szervizes furgonja felé indult, aztán megfordult, és homlokráncolva rám nézett. – Azonnal hívjál fel, ha…

Újabb mennydörgés ágyúsortüze robajlott. Apám lazán mondta tovább a magáét, én viszont nem hallottam egy szót sem. Ez abszolút rá vallott. Páratlan tehetséggel zárta ki környezetének számára lényegtelen részleteit. A Dallas Cowboys hajrálányai elmasírozhattak volna mellette egy szál semmiben, a pomponjukat rázva – ha apám fent áll a darukosárban, és egy transzformátort próbál megjavítani, kétlem, hogy egyáltalán lepillantott volna rájuk.

Mégis bólogattam, mintha hallottam volna, mit mond. Feltételeztem, hogy a szokásos intelmével lát el: ha bármi adódna, hívjam az irodát, ők meg kiszólnak neki rádión. Végül intett, és elfordult. Kék fény lobbant magasan a felhők között, a világ legnagyobb fényképezőgépének vakuja. Összerezzentem (Ne hagyd, hogy lefényképezzen), és félig behajtottam az ajtót.

A szervizes furgon reflektora felfénylett, a délután pedig ugyanabban a pillanatban kihunyt. Mindössze negyed hét volt, augusztus közepén, és a nap még három órán át nem ment le, de a nappalt máris elnyelte a mindent beborító sötétség. A szervizfurgon eltolatott a háztól. Becsuktam az ajtót.

6

Nem tudom, meddig álltam az előszobában, meddig hallgattam a pulzusom kattogását a fülemben. A délután feszült, várakozásteli csendje a helyemhez szögezett. Egy ponton rájöttem, hogy a kezemet a szívem fölött tartom, mint a diákok a napi hűségeskü közben.

Nem – nem a szívem fölött. A Polaroid fotó fölött.

Erős vágy fogott el, hogy megszabaduljak tőle, hogy elhajítsam. Szörnyű érzés volt ott tudni a zsebemben, mintha egy kémcső fertőzött vérrel jártam-keltem volna, olyan. Be is mentem a konyhába, és kinyitottam a mosogató alatti szekrényt, hogy a szemetesbe dobjam.

Viszont amikor előhúztam a zsebemből, csak álltam a fotóra függesztett szemmel: néztem a kövér, vörös képű srácot, ahogy a Popular Mechanics magazin fölé görnyedt Huey Lewis pólójában.

Találkoztunk már?, kérdezte Mat mentegetőző mosollyal.

Odakint villanás lobbant, mire a fényképet elejtve hátratántorodtam. Amikor felnéztem, egy pillanatra megláttam őt, a Föníciait, közvetlenül a konyhaablak túloldalán, és ne hagyd, hogy lefényképezzen, ó, Istenem, ne hagyd, hogy…

De nem a Föníciai volt a Solaridjával. A villanás csak egy újabb ágas-bogas kék villám volt. A saját arcomat láttam az ablakban, az üvegen lebegő halvány tükörképet.

Amikor a következő mennydörgés elcsattant, már a garázsban voltam. Letettem a fényképet a munkaasztalomra, gondosan úgy igazítva, hogy elvágólag legyen az asztal szélével. Aztán felkapcsoltam Luxo lámpámat, és csuklós karját tekergetve forró fehér fénykörbe fogtam a fotót. Végül, valamiféle undok kárörömmel, rajzszöget döftem a tetejébe, hogy rögzítsem. Mindjárt jobban éreztem magam. A fénykép most a műtőmben volt, a boncasztalomhoz erősítve. Ez az a hely volt, ahol ízekre szedtem és minden erősségükről és esendőségükről kivallattam a tárgyakat.

Önbizalmamat fokozandó, és hogy még inkább a helyzet urának érezzem magam, letoltam a nadrágomat, és kiléptem belőle. Még valamikor régebben rájöttem, hogy semmi nem serkenti úgy az agyműködést, mint ha megszabadulsz a nadrágodtól. Próbálják ki, ha kételkednek a szavaimban. Higgyék el, az amerikai gazdaság közel száz százalékkal jobban teljesítene, ha mindenki alsógatyában végezhetné a munkáját.

Csak hogy megmutassam a fotónak, ki az úr a háznál, egyelőre nem foglalkoztam vele, és inkább a bulimordályon dolgoztam. Megnyomtam a ravaszt, hallgattam, ahogy a ventilátor krepeg a készülék belsejében. Levettem az oldalpanelt, kiemeltem a nyomtatott áramkört, és azt piszkálgattam és nyomkodtam egy darabig. De elkalandoztak a gondolataim. Folyton a fénykép felé pillantgattam, aminek a létezésre sem volt jogalapja, és mire visszafordultam új játékszeremhez, elfelejtettem, min ügyködtem. Idővel aztán mégis sikerült bezárkóznom saját kis figyelemkapszulámba, és a Föníciai, Shelly Beukes, a Solarid, az egész mindenség, szürkévé fakult – mintha egy Polaroid fénykép előhívódását látnám, visszafelé, ahogy az alakok újra egynemű vegyi anyagokká válnak szét.

Forrasztgattam és huzaloztam. A garázsban meleg volt, a levegőben a kedvenc illatom terjengett: az olvadt gumi és a forró réz és olaj illata. Pár csepp WD-40 került a kezemre, letöröltem egy ronggyal. Utána elnéztem a rongyot, ahogy az olaj szürkéje szétszaladt rajta, ahogy beleivódott az anyagba. Volt folt, nincs folt. Felitatva.

Kattintottam egy fotót a Mobil benzinkutas Matről, Yoshi Matsuzakáról, de a Solarid igazából azt örökítette meg, ami Mat fejében volt, egy olyan képet, amit Mat őrzött az emlékezetében – rólam. Felszippantotta az emlékképet, ahogy a kezemben szorongatott rongy magába itta az olajat.

Kék fény vakuzott az ablak túloldalán.

Nem rémültem meg. A felismerés, amikor az eszembe ötlött, nem döbbentett meg. Azt hiszem, mélyen a tudatos agyműködésem alatt, igazából már tudtam. Meggyőződésem, hogy a tudatalattink sokszor órákkal, napokkal, hetekkel, sőt akár évekkel korábban megformál egy gondolatot, mielőtt úgy döntene, továbbítja agyunk magasabb régiói felé. És végül is Shelly már mindent elmagyarázott.

Ne hagyd, hogy lefényképezzen. Ne hagyd, hogy sorra elvegyen tőled mindent.

Fura, hogy amikor megtudtam – amikor megértettem –, mi ez az egész, nem fokozódott a rémületem. Nem reszkettem verejtékben fürödve, és nem próbáltam bemagyarázni magamnak, hogy megőrültem. Helyette szinte derűs hangulat fogott el. Emlékszem, nyugodtan hátat fordítottam a fényképnek, és folytattam a munkát a bulimordályon, visszacsavaroztam az oldalpanelt, aztán egy csomag konfettit szórtam a csövébe, megtöltöttem, mint valami muskétát. Úgy viselkedtem, mint aki megoldott egy nem különösebben érdekfeszítő matematikai problémát.

A mordály utolsó része a vaku volt, a tetejére kellett pattintani, oda, ahová egy mesterlövész a céltávcsövet tette volna. Ami azt illeti, ennek a funkciónak az ellátására a saját Polaroidunk cserélhető villanólámpáját nyúltam le. Most a kezemben tartottam a lámpát, mintha a súlyát latolgatnám, és visszagondoltam arra, ahogy a kamera elsült, bele Mat arcába azzal a forró, fehér villanással, és ahogy a srác szaporán pislogva hátratántorodott.