A Fogoly „dark romance”, amely nem követi a klasszikus romantikus regények szabályait: a romantikát itt erőszak kíséri, egyes jelenetek váratlanul érhetik a felkészületlen olvasót. Trigger warning: nemi erőszak, fizikai bántalmazás, nyers nyelvezet.

A QR-kód beolvasásával, majd a Spotify-playlist segítségével elmerülhetsz a Fogoly hangulatában:

Hangulat

Lovely – Billie Eilish ft. Khalid

Control – Halsey

The Beautiful & Damned – G-Eazy ft. Zoe Nash

Devilish – Chase Atlantic

Jungle – Emma Louise

You Don’t Own Me – SAYGRACE ft. G-Eazy

Play with Fire – Sam Tinnesz ft. Yacht Money

Cold Heart Killer – Lia Marie Johnson

Lost The Game – Two feet

Like Lovers Do – Hey violet

Hypnotic – Zella Day

Arcade – Duncan Laurence ft. FLETCHER

Middle of the Night – Elley Duhé

Angels Like You – Miley Cyrus

Don’t Blame Me – Taylor Swift

Small Doses – Bebe Rexha

Angels Don’t Cry – Ellise

Only Love Can Hurt Like This – Paloma Faith

Then – Anne-Marie

Everybody Wants to Rule The World – Lorde

Writing’s on The Wall – Sam Smith

Someone You Loved – Lewis Capaldi

Mount Everest – Labrinth

Előszó

„Fogoly.”

Így neveztek. Cserealapnak tekintettek mindenféle illegális tranzakcióhoz. Pénzforrásnak a „tulajdonosom” számára.

Kihasználtak. Bemocskoltak. Éveken át. Évek óta éltem ebben a rémálomban, és nem hittem, hogy valaha is vége lesz. Képtelen voltam felébredni.

Először „érte”, miatta dolgoztam. Hogy megmentsem. Megmentsem őt, és megmentsem kettőnket.

Egyszerű volt a feladatom: szó nélkül, akaratom ellenére felkínálni a testem, hogy a beteges, kövér, gazdag disznók kielégüljenek. Annyi fáradságot sem vettek, hogy felfogják, a tetteik örökre az emlékezetembe égnek.

Megerőszakoltak.

Beleivódtak az elmémbe. A bőrömön éreztem az érintésüket, még akkor is, amikor messze voltak tőlem. Gyűlöltem magam miattuk. Üres kagylóhéj lettem, amely már semmit sem várt az élettől. Hiszen semmit sem ért már az életem.

Az igazi nevem? Ella. Huszonkét éves voltam. Azt hiszem.

Egy bizonyos John, egy igazi rohadék „foglya” lettem. Alaposan megismertem az aljasságát, azóta, hogy az alkalmazásában álltam, szinte éjjel-nappal vele voltam.

Az ő hibája volt minden. Miatta törtem össze.

Már nem az enyém volt a testem, hanem az övé.

Most azonban végre minden megváltozik.

Átadott valaki másnak, hogy mostantól neki dolgozzak. Biztosan már nem volt szüksége rám.

Hogy alig vártam-e, hogy elhagyjam a házat, amely legszörnyűbb fájdalmaimat zárta magába? Természetesen.

Hogy tudtam-e, ki az az ismeretlen, és miért vett át? A legkevésbé sem.

Hogy féltem-e? Rettegtem.

Első fejezet

AZ ALAGÚT VÉGE… VAGY MÉGSEM

– Talpra! – üvöltötte a fülembe a tulajdonosom, hogy felébresszen.

Alkoholtól és dohánytól bűzlött a lehelete. Kemény tekintettel, durván megrázta a fejem.

John. Elég csak ránézni pénzéhes, kőkemény drogfüggő csavargó megjelenésére, máris látszik, hogy igazi aljas rohadék.

– Sok pénzt fizetett érted, úgyhogy nem késhet a szállítmány! – kiáltott fel tettetett jókedvvel.

Leendő extulajdonosom tekintetétől kísérve kikeltem az ágyból. Még nem is fogtam fel igazán a szavak értelmét. Leendő extulajdonosom.

Részegségről árulkodó tétova léptekkel kiment. A francba is, hogy lehet valaki reggel kilenckor részeg?

Az ágy mellett egy üres táska hevert, rajta a holmikkal, amelyeket John vett nekem az alkalomra. Fehérnemű, két farmer, két pulóver. Milyen figyelmes ember!

Összeszedtem a ruhákat, és hanyagul bedobáltam a régi táskába. Felhúztam a kopott cipőmet, és elhagytam a szobámul szolgáló tisztítószeres kamrát.

Alig vártam, hogy magam mögött tudjam ezt a gyűlöletes helyet. Örökre.

Ahogy felszaladtam a lépcsőn, szembetaláltam magam a csavargóval, a bejárati ajtó küszöbén várt.

– Gyere ide!

Bizalmatlanul közelebb léptem. Undorító, sovány kezét kócos hajamhoz emelte, és rángatni kezdte néhány lázadó tincsemet, hogy elrendezze kissé a frizurámat.

Ahogy elhúzódtam tőle, keményen megfogta az állam. Kényszerített, hogy ránézzek.

– Nekem kellene undorodnom attól, hogy hozzád érjek – köpte az arcomba –, te kis kurva.

Gyilkos pillantást küldtem felé, de nem feleltem. Határozottan kifelé húzott. Szép nap elé néztünk, különösen én.

A házától nem messze parkoló kocsihoz indult, kinyitotta az ajtaját, és belökött.

– Mindig csak a baj volt veled, arról nem is beszélve, hogy éjjelente úgy sírsz, mint egy picsogó kislány. Az új gazdád is hamar rá fog jönni, és biztos vissza akarja majd kérni a pénzét, de mondd meg neki, hogy arról szó sem lehet.

John rosszindulatúan felnevetett, mielőtt becsukta a kocsi ajtaját. Ahogy éreztem, hogy végre elindul az autó, megkönnyebbülten felsóhajtottam. Lassan újra egyenletessé vált a szívverésem.

A sofőr legnagyobb örömömre nem volt bőbeszédű. Az arca alapján úgy negyven körülinek gondoltam, a testalkata jóval tiszteletet parancsolóbb volt, mint Johné. A sötétített üvegen át az új tájak felé fordítottam a tekintetemet.

Végre magam mögött hagytam a poklot, ahol a kamaszkorom nagy része telt. Bizonyos értelemben végre szabad voltam. Távol kerültem Johntól, aki kiszakított a korábbi életemből. Aki aljasul úgy döntött, hogy kitöröl a valóság szövetéből.

Szabad vagyok. A rohadt életbe, milyen régóta álmodoztam erről a percről!

Úgy vigyorogtam a gondolatra, mint egy gyerek. Könny szökött a szemembe. Végre megláttam az alagút végét, az alagútét, amelybe az egyetlen rokonom kedvéért vesztem bele.

Ugyanakkor tartottam az új tulajdonosomtól. Abban biztos voltam, hogy Johnnál rosszabb nem lehet, de mégis, vajon milyen lesz az az ismeretlen? Mit akar kezdeni velem? És vajon elküldi neki a pénzt, amit megkeresek? Semmit sem tudtam róla azóta, hogy dolgozni kezdtem.

Halvány gondolatként felmerült bennem, hogy megszököm az új gazdámtól, de már késő volt. Az életem tönkrement, nem volt hová mennem. És főként nem tudtam, hová tartok.

Hosszú, nagyon hosszú volt az út. Beesteledett közben. Legalább hússzor elaludtam. Azután a sofőrre összpontosítottam a figyelmem, aki az indulás óta meg sem szólalt. Vajon válaszol, ha megkérdezem, mennyi még az út? Ridegnek és mogorvának tűnt.

Végül éreztem, hogy lassítunk. Nagyot nyeltem, ahogy férfiakat pillantottam meg az út mentén. Amikor a sofőr leengedte az ablakot, összetalálkozott a tekintetem ezekkel a félelmetes alakokkal.

– Engedjék be – adta ki egyikük az utasítást.

A francba is, hol vagyunk? Meg kell kérdeznem…

Egy hosszú percig haboztam. Mire végre elszántam magam, hogy megszólaljak, hirtelen megállt a kocsi. A sofőr kiszállt, és megkerülte az autót, hogy kinyissa előttem az ajtót. Megragadta a karom, és kirángatott. Olyan erősen szorított, hogy a fájdalomtól eltorzult az arcom.

Ne aggódj, nem fogok megszökni. Nincs hová mennem, öregem.

A vállára vetett hátizsákkal megnyomott egy világító szegélyű gombot. Míg várakozott, egyetlen pillantásra, egyetlen szóra sem méltatott. Nem volt körülöttünk semmi, csak mögöttünk az út és előttünk a kapu, amely elválasztott a falak védelmezte leendő otthonomtól.

– Itt a lány – jelentette ridegen a sofőr, és a fal tetejére szerelt kamera felé emelte az arcát.

Automatikusan nyílt a kapu. A férfi gyorsan végigrángatott a hosszú sétányon, amelyről úgy éreztem, soha nem ér véget. A távolban egy nagy üvegablakokkal teli hatalmas ház emelkedett. Az új tulajdonosom vajon még sosem látott horrorfilmet? Pont az ilyen házak keltik fel leginkább a pszichopaták figyelmét.

Nagy, nagyon nagy ház volt. A bal oldalon, a tökéletesen nyírt pázsit közepén hatalmas medence terült el. Jóval odébb egy kaput láttam. Talán garázs lehet?

A sofőr még jobban megszorította a karom. Biztos voltam benne, hogy az érintése kék foltokat hagy a bőrömön. Bekopogtatott a bejárati ajtón. Egy meglehetősen idős férfi fogadott minket, és kifejezéstelen arccal végigmért.

– Rick a második emeleten van a többiekkel – jelentette ki az öreg anélkül, hogy levette volna rólam a szemét.

Rick? Az új gazdámat Ricknek hívják?

– Mindenki itt van?

A férfi gyorsan bólintott és félrehúzódott. Udvariasan rámosolyogtam, de nem viszonozta, inkább elfordította a fejét, és úgy tett, mintha nem vette volna észre. Miért mosolyogtam rá?

Egyetlen szó nélkül lépdeltünk felfelé a fehér lépcsőn. Nem volt alkalmam benézni a helyiségekbe, de láttam, hogy több ajtó is nyílik a folyosóról. Hálószobák lennének? No de kinek kellene ennyi hálószoba az otthonában?

A második emeletre érve fojtott hangokat hallottam a folyosó végéről. Hevesen kalapáló szívvel nyeltem egyet. Megijesztettek az ismeretlen hangok, összerezzentem, ahogy megálltunk az ajtó előtt, ahonnan a halk beszélgetés kiszűrődött. Az ajtó előtt, amely a bizonytalan jövőmet elválasztotta a rémálomba illő jelenemtől.

A sofőr bekopogott, majd udvariasan várt. Hamarosan léptek hallatszottak. Végül egy, a lentinél fiatalabb férfi ajtót nyitott. Az ötvenes éveiben járhatott, rám szegezte kék szemét, és halványan elhúzta vékony száját. Ő legalább mosolygott.

– Nem sietted el! – kiáltotta a sofőr felé.

– Elnézést kérek, dugó volt az autópályán, kerülőt kellett tennem.

A másik bólintott, és felém fordította a figyelmét. Suttogás hallatszott a háta mögött. A férfi félrehúzódott, hogy beengedjen, majd becsukta mögöttünk az ajtót.

Elfintorodtam, ahogy a sofőr elengedte fájó karomat. Egy nálam alig idősebbekből álló csoport ült velem szemben. Négyen voltak: két lány és két fiú. Mind irodai széken ültek, és leplezetlenül méregettek, mintha csak vásári árucikk lennék.

Irtóztam az ilyesmitől.

– Kategorikus visszautasítással zárom a megbeszélést – jelentette ki egyikük, felállva a székről.

A különösen érces hang a csoport egyetlen szőke tagjához tartozott. Kócos hajának néhány tincse szürke szemébe lógott. Átható tekintete legalább úgy megijesztett, mint félelmetes alakja. Levette a szemét az arcomról.

– Ash, ne csináld – sóhajtott fel az ötvenes. – Hasznos lesz az üzlethez, az előző tulajdonosa azt mondta, nagyon vállalkozószellemű.

Ezt nevezik félretájékoztatásnak, tisztelt uram!

– Megmondtam, hogy nem akarok újabb foglyot, Rick! Nézd csak meg, baszd meg, olyan, mint egy zombi! Semmire sem lesz jó, hacsak arra nem, hogy még mélyebbre süllyedjünk – bökött felém az ujjával a nevezett Ash.

Némileg sértettek a nyers szavak, amelyekkel fáradt arcomat jellemezte, de hallgattam. Nagyon távol állt tőlem a védekezés gondolata, különösen ebben a pillanatban.

A fiatal férfi szinte hihetetlen undorral méregetett. Görcsbe rándult a gyomrom, és rémes gondolat hasított a sok tépelődéstől megfáradt agyamba: mi lesz, ha visszaküld Johnhoz?

Ne, könyörgök!

– Ne beszélj ostobaságokat, gyönyörű lány! – vágott vissza Rick hozzám lépve. – Pont ilyen az eseted.

A férfi megérintette az arcomat, mire ösztönösen hátrálni kezdtem. A sofőr keményen újra megragadta a karom, talán azt hitte, szökni akarok.

– Félénk vagy? Kicsikém… akkor nem kellett volna ebbe a világba lépned – suttogta az idősebb félmosollyal a szája sarkában.

Magamtól sosem léptem volna ebbe a világba, gondoltam magamban. Csak miatta tettem. Csakis miatta.

– Ha akarod, Ash, kipróbálhatom neked. Csak hogy megnézzük, mennyit ér a terepen… – szólalt meg egy férfihang.

Elhúztam a szám. Taszított a második fiatalember sötét szeme, ahogy perverz csillogással méregetett. Egy madarat tetováltak a nyakára, ébenfekete volt a haja, és ugyanolyan átható a tekintete, mint a szőke fiúé.

– A tiéd, a ház ajándéka.

– Bennek nem lehet két foglya, Ash, erről nem nyitunk vitát.

Ash még mindig undorral nézett rám. A beszélgetésből megértettem, hogy ő az új tulajdonosom, de nem akarja, hogy neki dolgozzak. A két lány összesúgott, de nem hallottam, mit mondanak.

– Kifelé! – kiáltotta Ash. – Vigyétek a lányt is!

Összerezzentem, ahogy elüvöltötte magát. A csoport legidősebb tagja, Rick az égnek emelte a tekintetét, látva, hogy a fiatalember az ajtó felé indul.

– Tudod, hogy ő ezt akarta volna – jegyezte meg lágyan.

A szőke azonnal megállt. Visszafordult, és gyilkos pillantást lövellt Rick felé, majd a csoport többi tagjára nézett. Nem mozdultak, némán követték a jelenetet. Zavartan vártam, hogy valamiféle választ kapok a fiatal férfitól, aki nem kért belőlem.

– Nélküle sosem csöppentem volna a ti hülye ügyeitekbe.

– Viszont most, hogy már itt vagy – felelte sóhajtva Rick –, irányítsd az üzletet, ahogy ő is tette. Nagyon rosszul megy, te is tudod.

– El kell fogadnod az új fo… – szólalt meg az egyik lány.

– Fogd be, Kiara! – szakította félbe durván Ash.

Nagyon kínosan éreztem magam a körülöttem elharapódzó vitában. Ha a dolgok jó oldalát nézzük, messzire kerültem Johntól. A rossz oldala, hogy hamarosan amputálni fogják a karom, már nem is éreztem, hogy keringene benne a vér.

A Rick nevezetű biccentett a sofőr felé, aki végre elengedett és távozott. Magunkra maradtunk, a két egymásnak feszülő férfi, a csoport többi tagja és én. Óvatosan megmasszíroztam a karom.

Zavarba ejtett a szobában uralkodó hangulat. Őszintén szólva utáltam, ha én voltam a figyelem középpontjában. Ebben a pillanatban egyetlen dologra vágytam: gödröt ásni és eltemetkezni benne, míg megoldást találnak a problémáikra.

A szőke kirohant a szobából. Rick szélesen mosolyogva hozzám fordult:

– Jól van! Most, hogy megoldottuk a gondot, engedd meg, hogy bemutatkozzam. Rick vagyok, ők pedig Ben, Kiara és Sabrina – mutatott sorban a többiekre.

A Kiara nevű, nagyon szép fiatal lány felém intett. Barna hajzuhatag omlott a vállára. Finom vonalú volt az orra, melegen ragyogott világos szeme, mosolya. Sabrina inkább a végzet asszonyának hatott, amilyen én sosem leszek, mandulavágású szemével, telt ajkával. Egzotikus vonásai alapján úgy gondoltam, latin származású lehet. Olyan kényszeredetten mosolygott, ahogy én szoktam John jelenlétében.

Visszamosolyogtam rá.

– Az eddigi tulajdonosod nagyon sok pénzt kért érted – folytatta Rick. – Remélem, hogy jól választottam…

– Még mindig él az ajánlatom – emlékeztetett minket vállát megvonva a másik fiatal férfi.

Ben volt az, a perverz.

– Egyikőtök menjen, és kérdezze meg Asht, hol alszik az új foglya.

Senki sem mozdult, mind úgy tettek, mintha nem is hallották volna. Rick bosszúsan megrázta a fejét, és kemény pillantással a perverzhez fordult:

– Menj te! Jobb dolgom is van, mint a kórházi ágyat nyomni! – kiáltotta a barna fiú.

– Menjek én? – kérdezte az egyik lány.

Sabrina.

– Nem! – vágta rá egyszerre a két férfi.

Sabrina sértetten nézett rájuk.

– Kiara, indíts!

A perverz gúnyosan felnevetett, ahogy a lány összefont karral rázta a fejét, ám Rick sötét pillantásától kísérve végül felállt. Érthetetlenül motyogva elhagyta a helyiséget.

Néhány perccel később fojtott kiabálás hallatszott, majd Kiara mérges arccal visszajött. Rick nyugtalanul megfogta a karomat… Mit akar mindenki a karomtól?!

Éppen kifelé indultunk volna, amikor az iménti szőke fiatalember az ajtót majdnem betörve berontott. Megragadta a csuklómat, és kitépett az idősebb férfi kezéből.

Legalább a csuklómat…

Gyorsan elhagytuk a szobát. Ash folyamatosan káromkodva rohant lefelé a lépcsőn, majdnem legurultam mögötte. Két emelettel lejjebb kinyitott egy ajtót.

Úgy szorította a csuklómat, hogy eltorzult az arcom. Még egy lépcsőfok, és egy sötét, nyirkos folyosóra értünk. A tisztítószeres szekrény után egy pincében fogok aludni. Micsoda előrelépés!

Ash kinyitott egy újabb ajtót, és durván belökött a helyiségbe. Elvesztettem az egyensúlyomat. Annyi időm sem volt, hogy feltápászkodjak, máris hallottam, hogy rám zárja az ajtót. Egy kis, résnyire nyitott ablakon át érkezett a fény a szobába, amelyben a tél hidege uralkodott. Csak egy régi matrac hevert a földön, nem volt sem párna, sem takaró.

Nagyot nyeltem, ahogy hallottam, hogy odafent tárgyak törnek, kiabálás harsan. Egyvalaki kiabált. Az új tulajdonosom.

Kinyitottam a kopott táskámat, és felvettem a két pulóvert, bíztam benne, hogy átmelegítenek éjszakára. Néhány fülsértő perc után a kis ablakon át motorzúgást hallottam. Megértettem, hogy elmennek, és egyedül hagynak az őrült új tulajdonosommal.

Azon tűnődtem, hogyan alhat az emberem ilyen hatalmas üvegablakok mögött. Nos, megkaptam a választ. Pszichopata. A pszichopata pedig nem fél attól, hogy magához vonzza a hozzá hasonlókat.

Szemügyre vettem a szobát, hátha találok valami mást a piszkos matracon kívül. Nem volt semmi, leszámítva a vasajtót, amelyen kis átadó ablak nyílt. Pont, mint egy börtönben.

Felnéztem, ahogy a mennyezet felől lépteket hallottam. Lehet, hogy Ash éppen fölöttem van? Felsóhajtottam. Bár lassan eluralkodott rajtam a fáradtság, képtelen voltam elaludni, egyfolytában az iménti események jártak a fejemben.

Órákig bámultam a mennyezetet a gondolataimba merülve. Elnehezedett a szemhéjam. Összegömbölyödtem, és megpróbáltam elaludni.

A végén már kezdtem sajnálni, hogy nem Johné vagyok.

Második fejezet

ÜZLETASSZONY

Rémesen hosszúnak, szinte végeérhetetlennek tűnt az éjszaka. Nem elég, hogy farkaséhes voltam, mosdóba is nagyon ki kellett volna mennem. De meg kellett várnom, míg kinyitják azt az átkozott ajtót.

A napsugarak fényében, amelyek éppenhogy átjutottak a magasan nyíló kis ablakon, végre szemügyre tudtam venni az egész helyiséget. Ahogy sejtettem, semmi más nem volt benne, csak a régi matrac.

Imádkoztam magamban, hogy minél előbb kijussak ebből a pincéből, de ahogy telt az idő, egyre fogyott bennem a remény. A fiatalember, aki a hatalmas házban lakott, nem mozgolódott. Legalábbis nem hallottam a lépteit, mint előző este. Eközben én fel-alá járkáltam, így próbálva lecsillapítani feszülő hólyagomat, de hiába.

Majd’ szétvetett az öröm, amikor végre meghallottam odafentről a léptei zaját. Alig vártam, hogy kijussak, toporogva álltam az ajtó előtt. Tompán eljutott hozzám a hangja is. Nem értettem, mit mond, de egy dologban biztos lehettem: él.

Kezdetnek ennyi is jó.

Gyötrelmes volt a várakozás. Óráknak tűnően teltek a percek, és még mindig semmi.

Mire vár, miért nem jön? Itt hagy éhen pusztulni? Abba vajon bele lehet halni, ha nem pisilhet az ember? Elszorult a torkom.

Nem örült az érkezésemnek. Lehet, hogy holtan akar látni, hogy végre nyugta lehessen? Ó, a francba is!

Egy rohadt pszichopatától, aki függöny nélkül alszik, minden kitelik. Én sem akartam itt lenni. Akkor miért nem próbálunk egyezségre jutni, hogy ott folytathassam az életemet, ahol abbahagytam?

Legalább egy óra eltelt azóta, hogy a lépteket hallottam. Képtelenség. Lehet, hogy megfeledkezett rólam? Hogy tehette? Kiabáljak? Ezek a kérdések kavarogtak bennem, amikor hallottam, hogy kattan a zár. Hálát adtam az égnek, csakhogy nem az ajtó nyílt ki, csak az átadó nyílása. Egy tálcát toltak be, rajta vízzel és egy csokis párnával.

– Ne, ne, ne! Ne menjen el, kérem, ki kell mennem a mosdóba! – ütöttem az ajtót, reménykedve, hogy kinyitják.

Újra kattant a zár, és a csapat egyik lánya tűnt fel. Kiara. Felismertem barna haját, kék szemét. Szomorúan mosolyogva megfogta a kezem.

– Szent ég, jéggé fagytál! – döbbent meg, ahogy a bőrömhöz ért.

Nem feleltem. Egyetlen gondolat töltötte ki az agyamat: könnyíteni magamon, mielőtt szétrobban a hólyagom. Kimentünk a pincéből, és elindultunk a folyosón egy fürdőszoba felé. Beengedett, majd rám zárta az ajtót.

Megkönnyebbült sóhaj szakadt fel belőlem, ahogy végre pisilhettem. Kezet mostam, és megkopogtattam az ajtót. Kiara rögtön kinyitotta.

– Megkérem Asht, hogy hozzon neked takarókat, nagyon hideg van itt. Hogy bírtál aludni?

Ó, le sem hunytam a szemem. Türelmetlenül vártam, hogy reggel legyen, és a te Ashed enni adjon, és kiengedjen a mosdóba.

Válaszul csak megvontam a vállam. A lány ezután elmondta, hogy Ash nem szokott korán kelni, reggelente ő helyettesíti. De az a pszichopata fent van már, hallottam a lépteit.

– Hogy hívnak? – kérdezte kíváncsian.

– Fogoly – feleltem nem túl nagy meggyőződéssel.

– Úgy értem, mi az igazi neved – nevette el magát.

– Ella. Ellának hívnak.

– Szép név. Én Kiara vagyok.

Ez a lány már reggel csupa vidámság és energia. Régóta nem beszéltem már korombeli, vagy legalább a generációmhoz tartozó lánnyal, nemhogy a nevemet megkérdezték volna.

Visszaindultunk a börtönöm felé. Zavartan mosolyogva széttárta a karját.

– Ne félj, nem marad így örökre. Ash hamarosan úgy fog bánni veled, ahogyan kell. Csak egy kis időre van szüksége az „elfogadáshoz”.

Az utolsó szavaknál az ajkát biggyesztette. Nem igazán hittem a kijelentésének. Lehajtottam a fejem, és visszamentem a matracra. Búcsúzóul újra elmosolyodott, és rám zárta az ajtót.

Befaltam a csokis párnát, és egy hajtásra megittam a vizet. Nem laktam jól, de a semminél több volt. A napsugarak megvilágították a levegőben lebegő port. A melegségük ellenére is jéghideg maradt a pince.

– Szuper hely… – suttogtam magam elé, ahogy körülnéztem.

A négy fal közé zárva fentről beszélgetés hangjait hallottam. Ledőltem a matracra, és végiggondoltam az ideérkezésemet, a szőke fiatalembertől, aki undorodott tőlem, és aki nem volt más, mint a tulajdonosom, az idősebb férfiig.

Mit akarnak tőlem? John kihasznált, eladott az ügyfeleinek, akik kivétel nélkül mind disznók voltak, akik fiatal lányokat kerestek a perverz vágyaik kielégítésére. A beleegyezésemre természetesen nem volt szükség. Ezek az emberek vajon mit várnak tőlem?

Felsóhajtottam, ahogy eszembe jutottak annak a rohadék Johnnak a szavai, aki szerint csak „egy rakás probléma” voltam. Kinek a hibájából? Ő volt a felelős minden bajomért, az összes megerőszakolásért, az összes pszichés és fizikai traumáért, amely a lelkembe ivódott.

Vele kezdődött a rémálom.

Azon gondolkodtam, elhagyom-e valaha is ezt a pincét. Amikor John nem volt otthon, normál körülmények között nála szabadon mozoghattam a házban, csak ki nem mehettem. Zárta az ajtókat, és az emberei éjjel-nappal felügyeltek.

Többször is megpróbáltam megszökni, de mindig ugyanaz történt: az emberei megtaláltak, megvertek, és minden gyógyszer és ellátás nélkül kellett meggyógyulnom. Hogy minél tovább tartson a szenvedés.

Azt mondta, az ártatlan arcom túlságosan vonzza az ügyfeleket ahhoz, hogy elengedjen. De miért? A fenébe is, sosem voltam vállalkozószellemű, undorodtam tőlük.

Csak egy lány voltam, akit akarata ellenére zsákmányul dobtak beteges vadállatoknak, érte, az ő biztonságáért, az ő egészségéért. Gondolom, Johnnak már nem volt szüksége rám. És csak remélni tudtam, hogy már a nagynénémnek sem. A kedvéért hagytam, hogy belerángassanak ebbe. Ő mégsem érdeklődött utánam soha többé azután, hogy elhagytam a házát. Vajon a munkámnak köszönhetően sikerült az elvonókúrája, és visszafizette az összes adósságát?

Ő volt az oka, hogy huszonkét évesen évek óta egy férfi foglya voltam, aki a legaljasabb alakoknak bocsátott áruba, gusztustalan disznóknak, akiknek elég pénzük volt, hogy országszerte finanszírozzák az illegális és perverz tetteiket. Aztán egy másik férfihoz küldtek, más aljasságokhoz. Igazi üzletasszony vagyok!

Kimerített a gondolkodás. Lehunytam a szemem, és hagytam, hogy magával ragadjon az álom, amely az éjjel makacsul elkerült.

A zár kattanására ébredtem. Felültem, és figyeltem, mi fog kinyílni. Csak az átadó ablak nyílt, és egy tálcát toltak be, odaégett tésztával és vízzel.

Sötétebb lett a helyiségben. Odakint beesteledett, szinte az egész napot átaludhattam.

Grimaszba torzult az arcom, ahogy a nyelvemen megéreztem az égett tésztát. Mégis muszáj volt ennem. Erőt vettem magamon, és elfogyasztottam mindent, megittam a vizet is, majd visszatettem a tálcát az átadó mellé. Falra szegezett tekintettel újra elhelyezkedtem a matracon.

Ha anyám látná, mi lett a lányából… Ő, aki azt akarta, hogy orvos legyek, vagy virágkötő… Vagy talán állatorvos. Még szerencse, hogy már nincs velem. Annyira szégyelltem magam.

Nem terveztem véglegesnek a floridai tartózkodást. Úgy volt, hogy amint elérem a nagykorúságot, visszatérek Ausztráliába, a szülőföldemre. Végül az Egyesült Államok úgy döntött, hosszabban itt akar tartani.

– Ella! – hallatszott egy hang az ajtó mögül.

Összeráncolt homlokkal fordultam arra.

– I… igen – szóltam ki.

– Kiara vagyok. Estére kiengedlek, rendben? Ash dolgozik az éjjel, úgy gondoltam, kellemesebb lenne, ha egy kicsit kikerülnél ebből az egérlyukból.

Akaratlanul is elmosolyodtam. Bólogattam, de aztán rájöttem, hogy Kiara nem lát. Az égnek emeltem a tekintetem a saját ostobaságom miatt.

– Na, mit szólsz?

– Igen… szuper! – kiáltottam izgatottan.

A lány kedves mosollyal kitárta előttem az ajtót, és kikísért a pincéből. Felmentünk az előtérbe vezető lépcsőn.

Kiara egy pazarul berendezett nappaliba terelt. A sötét bútorok tökéletesen passzoltak a falak fehér színéhez, modern, harmonikus hangulatot árasztott a helyiség. Hatalmas képernyőt szereltek a falra, a tévéműsor betöltötte a szoba csendjét. A fekete bőrkanapé, amelyen ugyanolyan színű párnák sorakoztak, olyan hatalmas volt, hogy akár hárman is kényelmesen elalhattak rajta. Nagyon kényelmesnek tűnt.

A képernyő alatt fehér márványkandalló állt. Lobogva táncoltak a lángok, még elragadóbbá téve a látványt. A fényes fekete dohányzóasztalon két kristálypohár állt, két üres cigarettásdoboz hevert mellettük rendetlenül.

– Ülj le, kérlek, készítettem forró csokit! – kínált hellyel Kiara.

Nem kérettem magam. Pont, ahogy képzeltem, nagyon kényelmes volt a kanapé. Kiara felém nyújtott egy bögrét. Megköszöntem, aztán a tévéadásra szegeztem a szemem, amelyet nem ismertem.

Valójában nem sok tévéműsort ismertem. Nagyrészt csak rajzfilmeket néztem, amikor Johnnál éltem. Belekortyoltam a forró italba, és egy örökkévalóságnak tűnő idő után az ízlelőbimbóim újra megérezték a csokoládé édes ízét.

– Imádom ezt a műsort, azon versenyeznek, ki a legjobb szakács.

– Nem ismerem – vallottam be szégyenkezve –, de… érdekesnek tűnik.

Kiara minden jelenethez kommentárokat fűzött, amelyeken jókat derültem. Végre jól éreztem magam. Átragadt rám a lány jókedve, nagy örömmel fogadtam, én, aki tizenhat éves korom óta nem beszéltem egyetlen lánnyal sem.

– Mesélj magadról – tette le Kiara a bögréjét a tálcára. – Hogy kerültél ebbe az egészbe? Tudom, hogy Ben foglyát a pénz hajtja, Rické a fia miatt kezdett bele, de te? Neked is van gyereked, mint Allynek? Vagy szereted a pénzt, mint Sabrina?

Kis híján félrenyeltem. Gyerekem, nekem? Ezek szerint John nem mesélte el nekik, hogyan lettem a foglya. El kellene mondanom? Azt hittem, már tudják.

Megköszörültem a torkom. Szégyenkezve kerestem a megfelelő szavakat.

– A nagynéném kért meg, hogy a kedvéért… dolgozzak Johnnak. Hogy talpra állhasson, és visszafizethesse az adósságait – vallottam be idegesen.

Kiara hitetlenül rám bámult. Azután elnevette magát. Mi volt olyan vicces ebben?

Bosszúsan felvontam a szemöldököm. Ez a lány szórakozik velem.

– Ó, hogy te milyen vicces vagy – rázta kacagva a fejét. – Na, most már mondd meg, igazából miért vágtál bele.

Azt hitte, tréfálok? Micsoda ártatlanság.

– De… ez az igazság – feleltem komolyan.

A hazugság jeleit fürkészte az arcomon. Amikor rádöbbent, hogy őszintén beszélek, elkerekedett a szeme, és kifutott a vér az arcából. Biztosan nem számított ilyen indokra. Ilyen szörnyű, vagy ilyen ostoba indokra?

– Te… te… sajnálom… azt hittem… sajnálom… ne haragudj, én… Ó, istenem – dadogta együttérző tekintettel.

Vagy talán szánakozóval. Gyűlöltem a szánalmat.

– Semmi gond – biztosítottam.

Megfogta a kezem, és faggatni kezdett a múltamról és mindarról, amit annál a rohadék Johnnál átéltem.

– Sydney-ben éltem – kezdtem a történetembe. – Anyám halála után a nagynénémhez küldtek. Ő pedig elhozott magához Floridába. Úgy volt, hogy addig maradok vele, amíg nagykorú leszek. Csakhogy rászokott a drogokra… és teljesen elfogyott a pénze. Még fiatal voltam… de láttam, ahogy egyre lejjebb csúszik. Veszélyben voltunk, a dílere megfenyegetett, hogy megöl minket, ha a néném nem fizeti időben a tartozását. – Egy pillanatra elhallgattam, eszembe jutottak a rettegésben töltött éjszakák. – A tulajdonosom, John a díler barátja volt. Felajánlotta neki, hogy „a szárnyai alá” vesz. – Elszorult a torkom. A nagynéném számára semmit sem jelentettem. Valószínűleg csak teher voltam, amelytől meg akart szabadulni. – A nagynéném elfogadta az ajánlatát… Azt mondta nekem, hogy mindkettőnknek ez az érdeke. Nem mértem fel, hogy feláldozom érte az életemet. John öreg és gusztustalan alakoknak „kölcsönzött ki”, undorítóbbak voltak, mint a rothadó hullák.

A megjegyzésem halvány mosolyra fakasztotta Kiarát. Én is elmosolyodtam, mielőtt folytattam volna. Most először mondtam el a történetemet. És egyetlen könnycseppet sem ejtettem. Ennyire kiüresedtem volna?

– A pénzből, amit kerestem neki, nem csak a nagynénémnek jutott, John is felhasználta az üzleteihez. Azok a férfiak imádtak bántani. Minél jobban sírtam, annál durvábbak lettek.

Kiara beleborzongott az undorba, és rám sandított, miközben én elfordítottam a tekintetemet. Kényelmetlenül érintett a történetemnek ez a szakasza. Olyan mocskosnak, olyan megtörtnek éreztem magam.

De már nem sírtam. Rengeteg könnyet hullattam, mielőtt elfogadtam a sorsom. És nem szerettem idegenek előtt sírni, utáltam az arcukra kiülő szánalmat.

– Ez rettenetes… annyira sajnálom… de… most már vége van. Beszélek Rickkel a nagynénédről. Nem tudom, ő tud-e erről az egészről… A francba is, micsoda egy rohadék ez a John!

– Miatta lettem ilyen – mutattam sápadt arcomra, rosszul gyógyult sebhelyekkel teli sovány testemre.

Kiarának elkerekedett a szeme.

– Miket beszélsz? – kiáltott fel. – Viccelsz, ugye? Olyan szép vagy, Ella! Ha Ash nem lenne olyan csökönyös, megtartana csakis magának.

Egy kérdés égette az ajkam. Tudtam, hogy semmi közöm hozzá, de tudni akartam:

– Miért nem akar foglyot?

Kiara megköszörülte a torkát, és igyekezett semleges kifejezést erőltetni az arcára, de a szeme elárulta.

– Ez bonyolult ügy, ne vedd magadra. Ash az a típus, aki az egész világra haragszik, amikor felbosszantja valami…

Bólintottam, felmérve, hogy ennél többet nem fog elárulni. Lehet, hogy az a pszichopata valójában csak egy dühös, szeszélyes gyerek?

Tovább beszélgettünk. Kiara két másik fogolyról mesélt, Allyről és Sabrináról, akikkel már találkoztam. Ő maga már nem fogoly, Ben mellett dolgozik. Tetszik neki a feladata, teljes jogú tagja „az Egyesült Államok egyik legnagyobb hálózatának”, ahogy mondta, amelyet Rick és Ash működtetnek. Már csak azért is, mert a legjobb helyeket engedheti meg magának a koncerteken, és egy percig sem kell azon aggódnia, miből él meg a hónap végén.

Ezek szerint egy bandába kerültem, megint csak a beleegyezésem nélkül? Egyre jobb.

Kiara megdermedt, ahogy hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó. Nem egészen értettem a reakcióját. Lassan elfordította a fejét, én pedig követtem a tekintetét. Felgyorsult a pulzusom, ahogy megfeszülő állkapcsával, ökölbe szoruló kezével megláttam a pszichopatát.

Ó, a francba!

– Ő mit keres itt, Kiara?

Harmadik fejezet

SZADISTA PSZICHOPATA

Felpattantunk. Kiara elém ugrott, hogy megvédelmezzen a barátjától, aki gyilkos pillantásokat lövellt felém.

– Szóval… nem akartam… tudod… ő is olyan, mint Ally és Sabrina, úgyhogy… – magyarázkodott dadogva Kiara.

– A pincében marad, Kiara! Nem kap ugyanolyan bánásmódot, mint a másik kettő. Helyettem döntöttetek felőle, ennek most ő issza meg a levét.

Az utolsó szavaknál Ash odaugrott hozzánk, pontosabban hozzám. Abban a pillanatban, ahogy megragadta a csuklómat, Kiara teljes erejéből ellökte.

Ash arcán gonosz kifejezéssel végigmért, azután káromkodva sarkon fordult. Vissza sem nézett, úgy vetette oda a lépcsőről Kiarának:

– Vidd vissza a helyére. Elteszem ezeket a kurva dossziékat, és ha még mindig a rohadt kanapémon ülve találom, amikor visszajövök, élve eltemetem, a rohadt életbe. És vele téged is, baszd meg!

Beleborzongtam a káromkodásokkal tűzdelt fenyegetésbe. Ez az alak teljesen őrült. A következő pillanatban el is tűnt előlünk, ismét magunkra maradtunk.

Kiara szomorúan, mintegy bocsánatkérőn nézett rám. Biztos ilyen természet volt.

– Ne haragudj rá, hozzád fog szokni… Csak kell egy kis idő…

– Amíg elfogad? – szakítottam félbe bosszúsan.

– Igen, mondjuk így – felelte idegesen.

– Nem tetszik, hogy a foglya vagyok.

– Helyes, mert én sem tekintelek annak! – harsant egy rekedtes hang a hátunk mögött. – Sosem foglak a magaménak tartani.

Kiara az új tulajdonosom ellenséges pillantásától kísérve visszavitt a pincébe. Megígérte, hogy hamarosan hoz takarót és párnát.

A következő percekben kiabálás hallatszott odafentről. Biztosan veszekedtek. Beletelt egy kis időbe, mire Kiara visszatért egy fehér takaróval és egy párnával, letette a matracra, majd szó nélkül bezárta maga mögött az ajtót.

A mennyezetet bámulva lerogytam az ágyra. Csapódott a bejárati ajtó, azután szívélyes tulajdonosom lépteinek zaja hallatszott. A hangokból megértettem, hogy beszél, talán magában.

Lehet, hiszen őrült.

Miért reagál ilyen rosszul a jelenlétemre? Mi van annyira ellenére bennem, amiért ilyen kérlelhetetlen? Én sem akarok itt lenni!

Azelőtt biztos voltam benne, hogy Johnnál senki sem lehet rosszabb, de tévedtem. Ez az alak még rettenetesebb, holtan akar látni. Szó szerint holtan.

Beleborzongtam a gondolatba. Elhatároztam, hogy nem gondolok az új tulajdonosomra, a rémes pszichopatára. Ahogy eszembe jutottak Kiara szavai, abból, ahogyan a másik két fogolyról, Allyről és Sabrináról beszélt, azt véltem leszűrni, hogy mindenféle munkákat végeznek, de nem kell ismeretlenekkel lefeküdniük, ahogy én voltam kénytelen a szenvedés évei alatt. Még ha ez lett volna az utolsó lehetőség, akkor is megmaradt számukra a választás lehetősége.

A munkájuk lényegét a külső és belső felderítés, az üzleti ügyek, a megfigyelés, a konkurencia felügyelete tette ki. A tulajdonosaikat képviselték, amikor azok nem voltak jelen, és más foglyokon keresztül kapcsolatokat szőttek a saját hálózatuk és a többi között. A tulajdonosaik árnyékai voltak, akik mindenkinél jobban működtették a hálózataikat. Folyamatos veszélynek tették ki magukat a küldetéseik során, de nagyon komoly pénzeket is kaptak, ez pedig remek motivációt jelentett.

Kiara elmondása szerint a foglyok a „humán erőforrások” optimalizálásának eszközei voltak. Egyetlen jól teljesítő személyre több feladatot is rábízhattak, ezzel pedig csökkentették a kockázatot, hogy esetleg kudarcba fullad egy terv.

A legtöbb fogoly nő volt. Akadtak közöttük férfiak is, de sokkal kevesebben. Azt is megtudtam, honnan származik a fogoly elnevezés: azok, akik egykor létrehozták a munkakört, azért választották ezt a nevet, hogy emberrablás megjátszásával vezessék félre a hatóságokat, miközben az orruk előtt folytathatták az illegális fegyverkereskedő üzelmeiket.

Tehát ezek a foglyok. Az igazi foglyok.

A bejárati ajtó újbóli csapódása szakította félbe gondolataim fonalát. Valaki jött.

Azután ismét csend lett.

Mintegy húsz perccel később a csendet fojtott hang váltotta fel, de nem a pszichopata hangja. A szám elé kaptam a kezem, ahogy rájöttem, hogy női hang. Őrületesen nyögdécselt.

Ezek szerint azzal vezeti le a haragját, hogy megdug egy lányt? Bájos.

Vajon egy fogoly az? Egy dolog biztosnak tűnt: az a lány nagyon élvezte. Úgy sikoltozta a tulajdonosom nevét, hogy aludni sem hagyott.

Türelmetlenül vártam, hogy végezzenek. Elégedetten felsóhajtottam, amikor végre újra csend lett. Beburkolóztam a fehér takaróba, és hagytam, hogy elnyomjon az álom.

„Nehéz volt a levegő. Fogalmam sem volt, hol vagyok, de elviselhetetlennek hatott az áporodott közeg.

Amint a távolból meghallottam a kövér disznók nevetését, akik kedvükre gyötörték a testemet, futni kezdtem, amilyen gyorsan csak tudtam. Megpróbáltam elszökni, de egyre csak közeledett a hangjuk.

Gyorsak voltak. Túlságosan gyorsak.

– Menjetek innen! Hagyjatok! Könyörgök, hagyjatok békén!

Üvöltöttem, ahogy megéreztem mocskos kezüket a bőrömön. Kín volt az érintésük. Végtelenül kiszolgáltatott foglyuknak éreztem magam.

Tovább visszhangzott a nevetésük a fülemben, húzták a hajam, sebeket ejtettek rajtam, annyira megrémítettek, hogy mozdulni is képtelen voltam. A nagynéném egy ajtó mellett állt. Arra kért, hogy a kedvéért hagyjam magam. Oda akartam kiáltani neki, hogy segítsen, de nem jött ki hang a torkomon, ismeretlen kezek befogták a szám.”

– FOGD BE, TE KURVA!

Felriadtam, és meglepetten levegő után kaptam, ahogy megéreztem, hogy víz gyöngyözik az arcomon. Egy pohár vizet locsoltak rám, hogy magamhoz térítsenek a rémálomból.

Azonnal felismertem az alakot, kemény vonásait, összevont szemöldökét. Felébresztettem? Fáradt arcát elnézve valószínűnek tűnt.

Kiszáradt a szám, kicserepesedett az ajkam. A pszichopata leplezetlenül bámult, elnézte kétségbeesett arcomat, hevesen dobogó szívemtől ziháló légzésemet.

– Ha még egyszer ilyet csinálsz, megfojtalak, fogoly! – vetette oda dühösen. – Jobb dolgom is van, mint a sírásodat hallgatni. Nem hagysz aludni.

Metsző volt a hangja.

– Kaphatnék vizet? – kérdeztem elhalóan, ahogy sarkon fordult, hogy visszamenjen aludni.

Teljesen kiszáradt a szám, nem tagadhatja meg tőlem a vizet.

A pszichopata megállt, aztán alattomosan csak annyit mondott:

– Épp az imént pazaroltad el az adagodat. Máskor majd előrelátóbb leszel.

Ezzel becsukta az ajtót, és újra magamra maradtam a helyiségben, amely ugyanolyan nyugtalanító volt, mint a rémálmaim.

Felálltam, hogy levegyem vizes felsőmet. Felvettem a második pulóveremet, és visszafeküdtem a szintén vizes matracra. Ironikus helyzet egy szomjazó számára! A rohadt életbe!

Teltek a napok, és mindig ugyanaz volt a rutin: Kiara reggel enni hozott, aztán a pincébe zárva töltöttem a napot. Amikor a pszichopata nem volt otthon, Kiara engedékenységének hála, lezuhanyozhattam a szomszédos fürdőszobában. Annak alapján, amit meséltem neki, utánanézett a nagynénémnek. Két nappal ezelőtt közölte, hogy meg fogják keresni, hogy eljuttassák neki a keresetem felét. Végre lesz pénze az elvonóra.

Éjjelente nagyon rosszul aludtam, nem mertem mély álomba merülni. A tulajdonosom megfenyegetett, hogy megfojt, ha újra rémálmom lesz. És tudtam, hogy képes lenne rá. Mégiscsak ragaszkodom a nyomorult kis életemhez.

– Remek hírem van! – jelentette be Kiara, amikor behozta a reggelit. – Elmondtam Ricknek, milyen rossz körülmények között laksz. Tekintve, hogy közénk tartozol, ugyanazt az ellátást kell kapnod, mint a többi fogolynak.

– Ezek szerint szabad vagyok? – jegyeztem meg gúnyosan.

– Igen – felelte széles mosollyal. – Ash kénytelen lesz elfogadni. Ennyi. Most gyere. Lezuhanyozhatsz a nagy fürdőszobában! – engedett ki a pincéből.

Felmentünk a lépcsőn a fürdőszobához, amelyet „a nagyként” jellemzett.

Elkerekedett a szemem, ahogy megláttam a pompáját. John fürdőszobája szűkös és piszkos volt, csak egy hitvány tusoló és egy mosdó állt benne. Az új tulajdonosomé jóval tágasabb volt, és a nagy tükör növelte ezt a hatást. A sötét falak meg a fehérmárvány mosdómedencék és kád kellemes kontrasztot alkottak. Be kellett ismernem, nagyon tetszett.

Kiara jóindulatú pillantással kísért, majd mielőtt kiment, tiszta ruhát készített be nekem, ahogy a zuhanyzóhoz léptem.

Gyorsan levetkőztem, hogy kiélvezzem a forró vizet. Kéjesen felnyögtem, ahogy megéreztem, hogy végigfolyik a rossz matractól sajgó tagjaimon. Úgy éreztem, új életre kelek. A hajam magába szívta a vizet, a súlytól hosszabbnak látszott, mint valójában. Megmosakodtam, azután beburkolóztam egy fehér törölközőbe.

Tiszta fehérneműt vettem, aztán felvettem a Kiarától kapott farmert és trikót. Óvatosan kinyitottam az ajtót. Kiara kinézett az egyik távolabbi szobából, és intett, hogy menjek oda. Amikor beléptem, az ágyon feküdt, és a mennyezetre szegezte a tekintetét.

– Mostantól itt fogsz aludni – jelentette ki.

Bólintottam, és körbefuttattam a tekintetem a szobán. Nem igazán hittem neki. A pszichopata biztos robbanni fog, és tör-zúz majd, amerre megy, vagy dühében megdug egy lányt. Attól függ, mekkora haragra gerjed.

Egyszerű, de csodálatos volt a szoba. Egy nagy, fehér lepedős ágy állt benne, a fehér falak gyengéden fogták körbe a helyiséget. Ugyanúgy, mint a ház többi részében, itt is a fekete-fehér kontraszt köszönt vissza.

Automatikusan az ajtóval szemközt nyíló nagy üvegablakra szegeződött a szemem. Elhúztam a szám, nem volt ínyemre a gondolat, hogy kintről szabadon be lehet látni. Én nem vagyok pszichopata.

– Van függöny? – mutattam az ablakra.

– Nincs, Ash nem szereti a függönyöket.

Bólintottam. Meg sem lepődtem. Ismét csak bebizonyosodott, hogy pszichopata.

– Holnap hozok neked új holmikat. Mondd meg, mit szeretsz, és megnézem, mit találok a bevásárlóközpontban.

– Ne fáradj, van két farmerem és két pulóverem, az elég.

– Ugyan! Ruhából sosem elég – nevette el magát.

Hallottuk, hogy lent csapódik egy ajtó. Kiara sóhajtva fordult felém:

– A szörnyeteg visszatért… Fogd be a füled, különben megsüketülsz.

Nagyot nyeltem. A távolból ajtók nyitása és csapódása hallatszott. Ash Kiara nevét kiáltozta a házban. Végül odaért hozzánk. Úgy üvöltött, hogy egy szavát sem értettem, leszámítva a mondatait kísérő káromkodásokat. Milyen kellemes beszélgetés! Ránk szegezte átható, gyilkos tekintetét, a nyakán a kiabálása ritmusára lüktetett egy ér.

– Befejezted? – kérdezte fásultan Kiara.

– A. Pincében. Fog. Aludni – jelentette ki nyomatékosan a pszichopata.

– Rick egyértelmű utasításba adta, Ash, ugyanazt a bánásmódot kell kapnia, mint a többi fogolynak, akár tetszik, akár nem. Velünk dolgozik, és ebbe nincs beleszólásod.

A tulajdonosomnak ökölbe szorult a keze. Kiara rendíthetetlenül állta a gyilkos dühöt.

– Itt fogsz aludni, Ella – fordult felém nyugodtan. – Mostantól itthon vagy.

– Ez az én házam – sziszegte frusztráltan a tulajdonosom –, én döntöm el, mit szabad neki itt, és mit nem!

– A ház talán a tiéd, de Rick határoz a csapat dolgaiban. És most már Ella is a csapat tagja.

Kiara odalépett hozzám, és átkarolt. Annyira meglepett a mozdulata, hogy nem viszonoztam az ölelését.

– Esküszöm, mi nem vagyunk olyanok, mint John – súgta a fülembe.

Oxigénlöketként hatottak rám a szavai. Törődött velem és a jóllétemmel.

Kiara közölte, hogy éjjel dolga lesz, de megpróbál később még benézni. Kettesben maradtunk a szobában a pszichopatával, akinek ellenséges kisugárzásától görcsbe rándult a gyomrom.

Mereven nézett rám, míg én kerültem a tekintetét, úgy tettem, mintha a jelentéktelen, minimalista berendezés kötné le a figyelmemet. Ám ahogy észrevettem a szája sarkában játszó gonosz mosolyt, hevesen kalapálni kezdett a szívem, meggyőződésem volt, hogy a halál vár rám a következő pillanatban.

– Készíts ennivalót, fogoly. Legalább valami hasznod legyen.

– Nem tudok főzni… – feleltem tágra nyílt szemmel.

– Itt az alkalom, hogy megtanulj. Igyekezz!

Ezzel távozott, de előtte még közölte, hogy ha nem teszem, amit mond, elbúcsúzhatok a szobától és az „álomélettől”.

Ahogy lefelé igyekeztem a lépcsőn, elgondolkodtam, mit készíthetnék. Paradicsomos tésztát mindenki tud csinálni, ugye?

Gond nélkül megtaláltam a konyhát. A legmodernebb eszközökkel szerelték fel: hatalmas hűtőszekrény, márvány mosogatótálca, mosogatógép. Végigfuttattam a kezem a fekete konyhaszigeten. Vajon van takarítónő? Minden patyolattiszta volt. A pulttal szemben hatalmas üvegablak nyílt a kertre.

Legalább félórányi keresgélés után megtaláltam a szekrényben a tésztát, és a munkapultra készítettem az összes hozzávalót. A villanytűzhely egyik lapjára állítottam a fazekat, és feltettem forrni a vizet, míg elkészítem a szószt.

John néha elvárta, hogy főzzek. Ez volt az egyetlen recept, amelyet ismertem. Reménykedtem, hogy nem rontok el semmit, nagyon igyekeztem, hogy elfogadható szósz sikerüljön.

Semmi kedvem meghalni, vagy visszamenni a pincébe.

Néhány perc után végre elkészült az étel. Összerezzentem, ahogy megláttam, hogy a pszichopata a falnak támaszkodva, félmosollyal követ szürke szemével. Csendben méregettük egymást. Amikor mérges volt, nem mertem ránézni.

Enyhén hosszúkás volt az arca, finomak a vonásai, határozott vonalú az álla. Mandulavágású szeme acélos színben ragyogott, és olyan áthatónak tűnt, mintha a lelkem mélyére látna sovány testemen át.

Kissé beesett arca kiemelte az arccsontját, háromnapos borostájával és kócos hajával, amelynek néhány tincse a homlokába hullott, kissé rendezetlennek tűnt.

Két szóban: szörnyű pszichopata.

Hallottam, hogy gúnyosan elneveti magát.

– Végül mégsem vagyok éhes – jegyezte meg, és kiment.

– Micsoda? – kiáltottam fel akaratlanul.

– Nem ismétlem magam! – kiabált vissza a második emeletről.

Elképedtem. Teljesen öncélúan szórakozott velem.

Állva enni kezdtem az ételt, amelyet annak készítettem, aki éppen meggondolta magát. Hamarosan újra lejött, egy borítékkal a kezében. Hirtelen elsötétülő tekintettel lépett oda hozzám. Ösztönösen hátráltam, míg neki nem ütköztem a pultnak. Fölém kerekedett. Durván, gyilkos pillantással megragadta a csuklómat.

Három szóban: szörnyű, holdkóros pszichopata.

– Nem mész innen sehová. Mindenütt kamerák vannak, mindent látok a telefonomon. Ha észreveszem, hogy máshová is bemész, mint a szobád, a fürdőszoba vagy a nappali, ígérem, ennél jóval nagyobb fájdalom vár rád.

Ennél? Hogy érti?

Máris megkaptam a választ a néma kérdésemre: megfogta a kezem, és a még forró tűzhelylapra nyomta. Felüvöltöttem a fájdalomtól, és szadista tekintetével kísérve szabadulni próbáltam. Erősen nekem feszítette a testét, mozdulni sem tudtam.

Könnyek gyűltek a szemembe, ahogy még erősebben rászorította a kezem a lapra, majd hirtelen mozdulattal elengedte.

– Ez csak figyelmeztetés, fogoly.

Ezzel kiment a konyhából. Magamra maradtam a fájdalomtól remegő kezemmel. Kinyitottam a csapot, és hideg vízzel próbáltam enyhíteni az égést. Hosszú percekig csak álltam ott, várva, hogy csillapuljon a fájdalom.

Mozdítani sem tudtam az ujjaimat anélkül, hogy fel ne nyögnék. A fürdőszobába indultam, kétségbeesve kerestem valamit, ami segíthet.

Ziháltam, pánikba estem. Égett, fájt a tenyerem. Épp kinyitottam a fürdőszobaszekrényt, amikor hallottam, hogy újra csapódik az ajtó. Elakadt a lélegzetem, elszorult a torkom. Visszajött.

– Ella? – hallottam egy ismerős hangot. – A fenébe is, Ella, hol vagy?

Kiara volt az.

A földre rogyva talált rám, mozdítani sem tudtam vöröslő tenyeremet. Átfutott egy másik helyiségbe, és egy kenőcsökkel és kötszerekkel teli dobozzal jött vissza.

Elnézést kért, mielőtt bekente volna az égett felületet. Iszonyatosan fájt, ahogy a bőre a bőrömhöz ért, ő pedig egyre csak szabadkozott. Néhány pillanat után a nyugtató krém beszívódott a tenyerembe, és megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Sajnálom – suttogta –, biztosíthatlak, hogy ez csak…

– Az elfogadás fázisa? – szakítottam félbe élesen. – Nagy árat fizetek ezért az elfogadásért! Miért nem hagyjátok, hogy ne legyen foglya?

Elsírtam magam, annyira letaglózott a tulajdonosom szadizmusa.

– Nem ilyen egyszerű a dolog… – felelte Kiara lágyan, miközben a tenyeremet vizsgálgatta.

Még egy réteg kenőcsöt kent rá, majd bekötözte a kezem. Megígérte, hogy szól Ricknek a pszichopata erőszakos viselkedéséről.

Néhány percig még ott ültünk a földön. Fáradtan hagytam, hogy szabadkozzon. Végül felsegített, és bekísért az új szobámba.

– Úgy szeretnék elmondani mindent, amit tudnod kellene, de Ash szörnyen erőszakos lehet, ha megtudja, hogy beavattalak – vallotta be halkan. – Egy nap majd megtudod, ígérem, de nem most.

Nem feleltem, inkább a tenyeremre pillantottam. Bőven volt már részem fizikai erőszakban, de sosem ilyen szadista módon. Ez egészen embertelen volt.

És Ash nem fog megállni ennyinél.

Ezt pontosan tudtam.

Negyedik fejezet

KÜLDETÉS

Két nap telt el azóta, hogy a tulajdonosom kegyetlenül megégetett. Azóta színét sem láttam. Életem legszebb két napja. Kiara utasításba kapta, hogy maradjon velem, amíg Ash vissza nem jön.

Sajnos nem tartott sokáig a kis vakáció, Kiara állítása szerint ma már megjön a szörnyeteg.

– Négyes farmert és S-es pulóvert hordasz, ugye? Sportos pulcsikból M vagy L méretet veszek, fazontól függően – írta fel lelkesen a méreteimet a lány. – Még kell a melltartóméreted.

– Fogalmam sincs – feleltem fogmosás közben. Láttam a tükörben, mennyire meglepődik.

Kellemetlen érzés volt, ahogy alaposan szemügyre vette a mellem, azután feljegyzett valamit a telefonjába.

– Van valami kedvenced? Szín vagy anyag?

Elmosolyodott, ahogy megráztam a fejem. Felpróbáltatta velem a cipőjét, hogy lássuk a méretet: szerencsére egyforma volt a lábunk.

Kiara megígérte, hogy másnap már a vásárolt holmikkal felszerelkezve jön vissza. Hirtelen nagyon egyedül éreztem magam, miután elment. Csak a csapból folyó víz hangja törte meg a csendet. Korábban sosem zavart a magány, itt azonban valahogy rám nehezedett. Paranoiássá tett a gondolat, hogy egyedül vagyok, és bármelyik pillanatban beléphet az az ember, aki éjjel-nappal a halálomat kívánja.

Lementem a nappaliba, hogy bekapcsoljam a tévét. Egy rajzfilm, a Tini titánok mellett döntöttem, nagyon szerettem azt a sorozatot.

Hirtelen hang hallatszott mögöttem. Összerezzentem, és gyorsan megfordultam.

– Látom, már eljutottatok a fizikai bántalmazásig – jegyezte meg a fiatal férfi a kötésemre mutatva. – Micsoda barom…

A múltkori perverz volt az: azt hiszem, Ben. Nem tudtam, hogy jött be, de ott állt a nappaliban. Összeráncolt homlokkal felpattantam. Túl közel ült le hozzám a kanapéra.

– Ne félj, nem érhetek hozzád, szépségem, Rick védelme alatt állsz. De nem titkolom előled, nagyon is lenne hozzá kedvem – nyalta meg kéjesen az ajkát.

Felkavarodott a gyomrom a testemet méregető tekintetétől, ő azonban csak nevetett az undorom láttán. Hátradőlt a kanapén, és a tévé felé pillantott.

– Nahát, ezt nézed? – lepődött meg. – Azt hittem, manapság már senkit nem érdekel a Tini titánok!

Sértve éreztem magam, és ezen még a kedvenc karakterem, Alakváltó felbukkanása sem változtatott. A perverz elővette zsebéből a telefonját, és valamit pötyögött rajta, azután felnézett rám.

– Leülhetsz, tudod, ugye? Hatalmas ez a kanapé, nem eszlek meg…

Bizalmatlanul méregettem, aztán tisztes távolságban, a kanapé legtávolabbi részén helyet foglaltam.

– Legalábbis egyelőre…

A szavaira újra, másodszor is felpattantam. Elnevette magát.

– Nyugi, csak viccelek! Látnod kellett volna, milyen arcot vágtál! – pukkadozott, majd kezébe vette a csörgő telefonját. Bosszús arccal fogadta a hívást. Néhány percig beszélt, azután felém fordult: – Amíg a mi drága Ashünk vissza nem tér, mesélj magadról egy keveset! Még csak azt sem tudom, milyen a hangod csengése. Néma vagy? Ez a foglyok új specialitása?

A homlokomat ráncolva ráztam a fejem. Úgy tűnik, ez a srác is bolond egy kicsit.

– Hogy hívnak?

– Ella – feleltem óvatosan.

– Ella – ismételte a perverz, miközben fekete szeme a tévére bambult. – Honnan jöttél, szépséges Ella?

– Sydney-ből.

– Ausztráliából? – vonta fel a szemöldökét elborzadva. – Őrület az az ország! Tele van ördögi állatokkal, nem igaz?

Mosolyra fakasztott, hogy ennyire fél az ausztrál állatoktól. Igaz, hogy ott élnek a világ legveszedelmesebb fajai, de tájegységenként más és más a helyzet.

Megnyugodva láttam, hogy nem áll szándékában „megenni”, ahogy kezdetben állította.

– Sydney-ben nem találkozni velük – vettem védelmembe a szülőföldemet. – Ráadásul én csak néhány évig éltem ott, azután Floridába jöttem.

– Látom, kellemesen beszélgettek – hallatszott mögöttünk egy rekedtes hang, azonnal véget vetve a társalgásnak.

A perverzzel egyszerre fordultam hátra, és szembetaláltam magam a pszichopatával, aki egy hátizsákkal a kezében méregetett minket.

– Haver! Tudtad, hogy Rick Ausztráliából importált foglyot hozott neked? – mutatott rám Ben.

A tulajdonosom rám összpontosítva felvonta a szemöldökét, majd újra a perverz felé fordult:

– Beadtam hozzád azt, amit kerestél – közölte vele keresztbe font karral.

– Kidobsz a házadból, Scott? – kérdezte megjátszott bosszúsággal a perverz.

– Pontosan, Jenkins.

Tehát így hívják őket. Ash Scott és Ben Jenkins.

Pszichopata Scott. És Perverz Jenkins.

A fekete hajú fiú rám kacsintott, azután felállt, és magunkra hagyott Ashsel a nappaliban. Nagyot nyeltem, teljesen megfeszült a testem, ahogy a tulajdonosom lehuppant mellém a kanapéra.

– Baromságot nézel – vett ki egy cigarettát a dobozából.

– Elkapcsolhatsz, ha akarsz – feleltem halkan, bár nagyon reménykedtem, hogy nem teszi meg.

– Még szép – nevette el magát.

Felvette a távirányítót, és addig kapcsolgatott, míg nem talált egy kedvére való sorozatot. Éreztem, hogy rám szegeződik átható tekintete. Nem akart volna inkább a sorozatra összpontosítani? Nyugodtan hagyhatta volna, hogy nézzem, amit akarok, ha ennyire nem érdekli.

– Menj, csinálj kávét – utasított a lassan elégő cigarettájára pillantva.

– Nem tudom, hogy kell – feleltem sajnálkozást tettetve, miközben legszívesebben felképeltem volna.

– A konyhában van egy kávéfőző. Csak beleteszel egy kapszulát – magyarázta erélyesen.

Szó nélkül felálltam, hogy elkészítsem az italát, hátha belefullad. Egyszerűnek tűnt a feladat. Úgy csináltam, ahogy mondta, de az a barom azt nem tette hozzá, hogy meg kell nyomnom a gombot ahhoz, hogy működjön. Megspórolhattam volna ötpercnyi várakozást, amíg mint valami idióta, csak bámultam a gépet.

Bevittem a csészét a nappaliba, és letettem az asztalra. Éreztem, hogy figyelmesen vizslat. Minden mozdulatomat elemezte. Pontosan, ahogy egy pszichopata tenné.

– Visszakapcsoltál a Tini titánokra – állapítottam meg elégedett mosollyal.

Lehet, hogy nem is annyira gonosz?

– Nem volt semmi érdekes. De ne hidd, hogy a kedvedért tettem – vágta rá metsző hangon, majd ezredszer is újra csatornát váltott.

Milyen kedves ember.

Ugyanígy telt az este hátralévő része: ültünk egymás mellett az unalmas műsorok előtt, és egy szót sem szóltunk. Így volt jó mindkettőnknek.

Azon kaptam magam, hogy a szemem sarkából a pszichopatát figyelem. Az unalom számlájára írtam a kíváncsiságomat. Az alkarját tetoválások borították, olyan sűrűn, hogy pontosan ki sem tudtam venni a rajzolatukat, csak egy vadrózsát, egy könnyes szemet, és a könyökénél egy törött iránytűt. Egy kígyó kúszott fel a karján, de a fehér pulóvere ujja alól csak a farka látszott ki.

– Abbahagyod végre a bámulást? – dörrent rám nyersen, mire összerezzentem.

Gyorsan elfordítottam a tekintetem, miközben szégyenkezve elpirultam. Ash bosszúsan felsóhajtott, majd a rezegni kezdő telefonjáért nyúlt. Nem tartott sokáig a hívás. Miután végzett, a tulajdonosom fürkésző arckifejezéssel, a homlokát ráncolva fordult felém:

– Holnapra munkád van – jelentette ki végül.

A „munka” szó hallatára megdermedtem. Elölről kezdődik a kálvária? Nem álltam készen arra, hogy újra elszenvedjem azt, amit John mellett. Lehunytam a szemem, és megpróbáltam uralkodni ziháló légzésemen.

Görcsbe rándult gyomorral, idegesen bólintottam.

– Sabrinával leszel. Belógtok egy jótékonysági gálára holnap este James Wood házába. A te feladatod lesz, hogy lefoglald, amíg Sabrina elvégzi a maga részét.

Leesett az állam. Aztán eszembe jutott, mit magyarázott Kiara a foglyokról. Mostantól nem pénzért árulom magam undorító férfiaknak.

Bár Ash nyakába tudtam volna ugrani, egy kérdés nem hagyott nyugodni:

– Mit értesz azon, hogy lefoglalom? – kérdeztem, előre rettegve a válaszától.

– Az már rajtad múlik, fogoly. Használd az eszed, vagy mit tudom én, boldogulj valahogy. Az a lényeg, hogy Sabrinának legyen ideje teljesíteni a küldetését.

Némán bólintottam, bár fogalmam sem volt, mi lesz Sabrina küldetése. Vajon mit kell csinálnia? És én vajon sikerrel járok? Nem vagyok érdekes ember, nem lesz könnyű sokáig magam mellett tartani egy férfit.

– Senki nem tudja, hogy a hálózat új foglya vagy, úgyhogy nem kell nagyon átalakulnod. Kiara hoz egy ruhát az alkalomra.

Belehalnál, ha azt mondanád, hogy a te foglyod vagyok, te pszichopata?

– Rendben. – Felé fordultam. Találkozott a pillantásunk, azután teljes szinkronban mindketten elfordultunk. – Ké… kérdezhetek valamit?

– Nem – vett elő Ash egy újabb cigarettát, majd lazán az asztalra dobta a dobozt.

– Miért nem akarsz függönyöket a házba? – faggattam mégis.

Nem válaszolt, csak pötyögött a telefonján, aztán a tévét bámulta. Sóhajtva felálltam a kanapéról, és a szobámba vonultam.

A mennyezetet bámulva feküdtem az ágyon, és hagytam, hogy elkalandozzanak a gondolataim. Ez a férfi erőszakos, gonosz és lekezelő velem. Nem értettem, hogyan lehetséges, hogy Kiarával barátok. Kiara kedves, míg ő… Egy rohadt szadista pszichopata, egy indulatos, egocentrikus őrült.

– Kelj fel! – parancsolta az érdes hang, amelytől századszorra is összerezzentem.

Emlegetett szamár… Észre sem vettem, hogy bejött a szobába. Egy kötszeres dobozzal a kezében felkapcsolta a villanyt. Egy pillanatra elvakított a fény.

Értetlenül pislogtam rá, ahogy maga felé húzott. Leült az ágy szélére, és levette a kötésemet. Akaratlanul is elhúztam a kezem, de gyilkos pillantással visszahúzta.

– Ne mocorogj!

Eltorzult az arcom, ahogy letekerte a kötszert, olyan erősen szorított, hogy el kellett fojtanom egy fájdalmas nyögést. Szadista mosoly játszott az ajkán, pontosan tudta, hogy fájdalmat okoz. És pontosan az volt a célja. Lassan végigsimított hüvelykujjával a tenyeremen. Ha nem róla lett volna szó, akár még gyengédnek is tűnhetett volna a mozdulat. Aztán hirtelen belenyomta az ujját a sebbe. Összerándultam a fájdalomtól.

Ördögi mosollyal le sem vette rólam a szemét, majd egy kevés nyugtató krémet kent a bőrömre. Megvárta, amíg beszívódik, azután friss kötést tett a kezemre.

– Túl szoros – közöltem vele, ahogy dolga végeztével kifelé indult.

– Akkor bontsd ki, nem vagyok az ápolónőd – vetette oda ridegen a pszichopata.

– Mindezt elkerülhettük volna, ha nem támad az a ragyogó ötleted, hogy megégeted a tenyerem.

Kár volt megszólalnom.

Ash visszafordult, ledobta a földre a kötszeres dobozt, és veszedelmesen közel jött hozzám, mintha rám akarná vetni magát.

– Mondd még egyszer – mordult rám néhány centiméterre az arcomtól.

Erőtől duzzadó teste, kőkemény arca megijesztett, de nem mutathattam. Harcolnom kellett.

– Azt mondtam, hogy mindezt elkerülhettük volna, ha nem támad az a ragyogó ötleted, hogy megégeted a tenyerem – suttogtam, állva gyilkos tekintetét.

Nem akartam elkövetni ugyanazt a hibát, mint Johnnal: nem hagyhattam, hogy lábbal tiporjon. Bérmennyire fenyegető volt is, szembe akartam szállni vele.

Szemmel láthatólag éktelen haraggal a kezei közé szorította az állam. Szinte csikorgott a foga. Kezdtem már bánni bátorságomat. Nem tudtam, meddig képes elmenni, hogy megtörjön.

– Ha holnap nem lenne ez a kibaszott munka, elintézném azt a ronda pofádat, fogoly.

A pszichopata megragadta a hajam, és hátrarántotta a fejem. Azután újra kezébe fogta az államat, akkora erővel, hogy féltem, eltöri az állkapcsomat.

– Soha többet ne merészelj szemrehányást tenni, fogoly – támadt rám. – Te csak egy senki vagy.

Elvette a kezét az arcomtól, és megszorította az égett tenyeremet. Felnyögtem a fájdalomtól. Végül gonosz tekintettel elengedett. Akkora erővel csapta be maga mögött az ajtót, hogy majdnem kiszakadt a keretéből. Zihálva emeltem a kezem az államhoz, letaglózott az ok nélküli erőszak.

Véget kell vetnem ennek. A kézfejemmel letöröltem a könnyeimet, és még egy utolsót szipogtam. Nem engedhettem a szeszélyeinek.

Két lehetőségem volt: vagy szembefordulok vele, kockáztatva, hogy beveri a képem, vagy hallgatok, és akkor is beveri a képem.

Mind a két esetben bántani fog. Akkor már jobb, ha szembeszállok vele.

Ötödik fejezet

ROSSZ

„Nem tudtam, hol vagyok. Hideg volt. Valami azt üvöltötte bennem, hogy meneküljek, amilyen messze csak tudok, de képtelen voltam megmozdulni. Nevetést hallottam a távolból, újra és újra ott csengett a fülemben.

Megint csapdába estem.

Éreztem, hogy valaki megérint, megragadja a karom, és a szakadék felé húz a hátam mögött. Teljes erőmből küzdöttem és kiabáltam.

– Menjenek innen! Könyörgök, hagyjanak békén! Engedjenek el!

De hiába üvöltöttem, egyetlen hang sem jött ki a torkomon. Egyre több, egyre erőszakosabb kéz rángatott. Fulladoztam. Pánikba estem, semmi mást nem hallottam, csak a nevetésüket, semmi mást nem éreztem, csak az érintésüket a bőrömön.

– Hagyjanak… – zokogtam, reménykedve, hogy meghallgatnak.

– Tedd meg értem, drágám – suttogta a nagynéném hangja visszhangozva a fejemben.

– Tetszeni fog, amit csinálok veled, te kis kurva – susogta egy másik hang a fülembe.

A szívroham határán küzdöttem. Egy kéz megmarkolta a hajam, felkiáltottam a fájdalomtól, ahogy erősen megrántotta. Nem kaptam levegőt, kezdtek fáradni a mozdulataim. Képtelen voltam folytatni a harcot, képtelen voltam védekezni.

Fulladoztam. Valami fojtogatott.”

Arra riadtam fel, hogy erős nyomás nehezedik a nyakamra, elszorítva a levegő útját. A tulajdonosom arcát pillantottam meg, egészen közel az enyémhez. Félig behunyt szemmel engedett a szorításán.

– MI AZ ISTENÉRT NEM FOGOD BE? – kiáltotta.

– Én… én… – dadogtam levegő után kapkodva.

Zajosan fújtatott egyet, majd kiviharzott, akkora erővel csapva be maga mögött az ajtót, hogy beleremegtem. A nyakamhoz emeltem a kezem.

Majdnem megfojtott. Az a pszichopata majdnem megfojtott.

Döbbenten felkeltem az ágyból, és nagyon óvatosan elhagytam a szobát. Nagyon figyeltem, nehogy valami zajt csapjak, ami az életembe is kerülhetne. A fürdőszobában a mosdóhoz léptem. Vizet locsoltam az arcomra, reménykedve, hogy kitisztulnak a gondolataim.

Azután megnéztem a nyakam. A tulajdonosom ujjai nyomot hagytak rajta. Elfintorodtam, ahogy szemügyre vettem a tükörképem. Egy megégetett kéz, most pedig fojtogatásnyomok.

Gyűlöltem Asht.

Ahogy éreztem, hogy újra rám tör a fáradtság, lábujjhegyen visszamentem a szobámba. Halkan bezártam az ajtót, és a fehér takarók alá menekültem.

Gyötörni kezdett szürke, átható tekintetű szeme. A nyakamra siklott a kezem, eszembe jutott a néhány nappal azelőtti fenyegetése.

„Ha még egyszer ilyet csinálsz, megfojtalak.”

Rekedtes hangjától, gyilkos stílusától a hideg futkározott a hátamon. Az volt a legrosszabb, hogy tudtam, komolyan beszélt. Tényleg megpróbált megfojtani. Nemcsak pszichopata, de leendő gyilkos is, ebben biztos voltam. Hacsak nem az már most is. Ó, a francba, mi van, ha máris gyilkos?

Az éjjeliszekrényen 6:30-at mutatott a digitális óra. Lassan világosodott. Féltem az esti feladattól, amelyet azzal a fogoly lánnyal kell teljesítenem, akivel az érkezésem napján találkoztam.

Hogy akarhatja Ash, hogy lefoglaljak egy férfit, akiről a nevén kívül semmit sem tudok? Azt sem, hogy néz ki!

Lentről hallottam, hogy valami összetörik a padlón. Félbeszakítottam a gondolataimat, felkeltem, és kinyitottam a szobám ajtaját. Hajtott a kíváncsiság.

Alig vártam, hogy megpillantsam a tulajdonosom élettelen testét.

Majdnem felsikoltottam, ahogy kilépve szemben találtam magam a nagyon is élő pszichopatával. Azonnal a számra tapasztotta a kezét.

Összeráncolt homlokkal fürkészett, azután a másik keze mutatóujját az ajka elé emelte, jelezve, hogy hallgassak. Óvatosan bólintottam.

Végül lassan elvette a kezét a számról. Remegett az ajkam. Ha nem ő van lent… akkor ki?

Ash elővett egy pisztolyt, amelyet eddig az alsónadrágja gumija tartott, és intett, hogy menjek vissza a szobámba. Suttogva utasított, hogy zárkózzak be. Halkan becsukta az ajtót, én pedig engedelmeskedtem.

Három perccel később kiáltások váltották fel a csendet. Kíváncsi lettem. Óvatosan kinyitottam az ajtót, hogy megtudjam, ki hatolhatott be a pszichopatához reggel fél hétkor. Biztos egy másik pszichopata.

A rohadt életbe, felébredtek a legrosszabb horrorfilmes rémálmaim!

– Áthoztam a dobozokat ma estére, mielőtt két óra múlva Londonba repülök, és…

– MIÉRT NEM HAGYTAD KIARÁRA? – kiabálta a tulajdonosom hangja. – Majdnem lelőttelek, baszd meg!

– Erre nem is gondoltam… De látom, már úgyis fenn voltál, úgyhogy gondolom, nem olyan nagy baj…

– A másik idióta már előtted felébresztett – felelte a tulajdonosom rekedtes hangja.

Én, idióta, te barom?!

A beszélgetőtársa harsányan felnevetett. Felismertem ezt a nevetést, Ben volt az, a perverz. Megkönnyebbültem, hogy nem egy másik pszichopata.

– Mit akart?

– Rémálmai vannak, szörnyen idegesítően kiabál.

Úgy döntöttem, hogy becsukom és visszazárom az ajtót, mintha szó szerint követtem volna az ostoba parancsait. Leültem az ágyra, és a nagy üvegablak felé fordultam, ahonnan egyre több fény áradt be.

Már ezért is utáltam a nagy üvegablakokat.

Újabb zajra ébredtem. Valaki kopogott. Lassan az ajtóhoz léptem, és kinyitottam.

– Igazi kincseket találtam neked! – kiáltotta jókedvűen Kiara, ahogy belépett. Tele volt a keze zacskókkal, gyorsan letette az ágyamra. – Vettem neked farmereket, pulóvereket, sportosabb holmikat, két kabátot, cipőket… találtam egy gyönyörűt! És csinos kis fehérneműket. Szeretem a szép fehérneműt, és szeretem, hogy van költeni való pénzünk.

Elkerekedett a szemem. Kiara letörölhetetlen mosolyát és csillogó szemét látva egyértelmű volt, hogy büszke a bevásárlására.

– Finom fehérneműt? – hallottam egy rekedtes hangot a hátam mögött. – Az olyasmihez szebb test illik, mint az övé.

Barom.

– Ó, Ash! – ugrott a pszichopata nyakába a barna lány. – Visszajöttél!

– Meg ne fojts! – tiltakozott a férfi mosolyogva.

Mióta megérkeztem, most először láttam őszinte mosolyt az arcán. Ebből arra következtettem, bármennyire hihetetlen volt is, hogy kedveli Kiarát.

Szerethet valakit egy olyan alak, mint ő, akinek nincs szíve?

– Hogy ment a küldetés? – kérdezte a lány, miközben kipakolta a ruhákat a szatyrokból.

– Jól. Azt hittem, nehezebb lesz információt gyűjtenem a fogadásról, de szemmel láthatólag tévedtem. Jamesnek több az ellensége, mint gondoltam.

– Ella, próbáld fel ezeket – dobott felém Kiara két ruhát, amelyeket ügyetlenül kaptam el.

Kimentem a szobából. Útközben a barom nem akart félrehúzódni az ajtóból, alig tudtam elmenni tőle. A fürdőszobában levetkőztem, hogy felpróbáljam az első ruhát. A fehér, a hátán mélyen kivágott ruha a combom közepéig ért.

Megálltam a pszichopata mögött, aki még mindig elállta az ajtót.

– Állj félre, Scott, eltakarod előlem! – próbálta megnézni rajtam a ruhát Kiara.

A pszichopata felém fordult. A szemét összehúzva szemügyre vett, minden porcikámat kielemezte. Kényelmetlenül éreztem magam, megköszörültem a torkom, és beléptem a szobába, hogy megmutassam Kiarának. A lány a vállam felett mosolyogva a barátjára pillantott, majd minden figyelmét felém fordította.

– Jótékonysági fogadásra megy, nem after partyra – morogta a pszichopata.

– Nem bánnád, ha egy afteren találkoznál vele, és nem a foglyod lenne – kacsintott felém kajánul Kiara.

– Nem érdekel – vágott vissza a férfi.

Kiara megkért, hogy forduljak körbe, aztán elküldött, hogy próbáljam fel a másik ruhát is. Ez elegánsabb volt. A hosszú szoknyarész magas sliccelése szinte a teljes jobb lábamat felfedte. Az anyag a csípőmre simult, hosszú ujja csipkébe burkolta a karom. Kiarának nagyon jó ízlése volt.

Ahogy visszamentem a szobába, ahol várt, láttam, hogy a pszichopata már nem állja el az ajtót. Összefont karral állt az ablak előtt. Háttal nekem.

Ahogy beléptem, Kiara leesett állal tapsolni kezdett az ágyon, ezzel pedig magára vonta a pszichopata figyelmét. Ash megfordult, és szemügyre vette ezt a ruhát is. Minden négyzetcentiméterét végignézte, szinte éreztem átható tekintetét a bőrömön. Tetőtől talpig végigmért, elidőzött a tekintete kivillanó combomon.

– Ebben megy – jelentette ki, szemét továbbra is a ruhára szegezve.

Kiara ajkán mosollyal bólintott.

– Ally később beugrik, és kisminkel – magyarázta lelkesen, és két újabb holmit nyújtott felém.

– Mi e…

– Egy új pizsama, nem kell megköszönnöd, Ash – fordult Kiara kajánul a pszichopata felé, aki bosszúsan az égnek emelte a szemét.

A pizsamát egy sportleggings és egy trikó alkotta. Nem is tűnt igazi pizsamának.

Gyorsan átöltöztem, és visszavittem a ruhákat a szobába. Dél volt, kezdtem éhen pusztulni. Kiara hívott, hogy menjek le vele. A nappaliban elővette a telefonját.

– Szereted a szusit? – kérdezte.

Megvontam a vállam, nem igazán tudtam, hiszen még sosem próbáltam.

Néhány perccel később a pszichopata is csatlakozott hozzánk. Nedves haja a szemébe hullott, a földre csöpögött belőle a víz. Sötét farmert viselt pulóverrel, amelynek felhúzta az ujját, felfedve tetoválásait.

– Folyik a nyálad – gúnyolódott kedvesen Kiara a szám sarkára mutatva.

Az égnek emeltem a szemem, hogy leplezzem zavaromat, de így is elvörösödtem. Futó pillantást küldtem a pszichopata felé, akinek megfeszült az állkapcsa, ahogy rám szegezte acélkemény tekintetét.

– Ne bámulj, fogoly! Különb vagyok annál – morogta undorodva.

A megjegyzésétől elkerekedett a szemem. Elfordítottam a fejem, abban a reményben, hogy találok valami érdekesebb látnivalót, mint a túlméretezett egóval megáldott tulajdonosom.