Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bjørnstjerne Bjørnson

MAGNHILD
NORVÉG ELBESZÉLÉS

fordította
K. J.

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-710-9 EPUB
ISBN 978-963-559-711-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Magnhild

első kiadás: 1877
az elektronikus változat az 1893. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Caspar David Friedrich (1774 – 1840) Északi tájkép, tavasz
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

A tájat, mely fölött épen most egy távozó vihar vonul el, magas, meredek sziklahegység veszi körül. A völgy szűk és hullámzatos. A felemelkedő, majd lesüllyedő terület-formációt ragadó sebes folyam követi s hosszában országút vonul végig. A hegy hajlatán állnak a parasztok lakai, nagyrészt alacsony, meszeletlen házak meglehetős számmal, kalászokkal vagy félérett kalászú gabonavetéssel körülvéve.

Ha az ember a völgy utolsó fölemelkedését elérte, oda látszik a tengeröböl. Fehér felszíne előcsillan a felszálló köd alól. A sziklák úgy körülveszik az öblöt, hogy az egy szárazföldi tóhoz hasonlít.

Egy e tájékon divatos kocsi gördül végig az országúton, megszokott ügetéssel. A kocsiban egy esőköpenyeg látszik és egy tengerész kalap, ezek közt egy szakál, egy orr és egy pápaszem. A kocsi fenekén, az ülés mögött van egy úti bőrönd, jól oda kötözve, s ezen ül hátul egy felnőtt leány, úgynevezett »leánykocsis«, beburkolva egy nagy kendőbe; lábszárai és lábai durva cipőkbe bújtatva, lelógnak a kocsiról; karjait a kendő alatt elrejtette. A leány egyszerre kiabálni kezd:

- Magnhild! Magnhild!

Az utazó egy magas termetű nőt látott, ki egy esőköpenyegben a kocsi mellett állt. Kalapja alól a férfinak, mely eddig mélyen le volt húzva szemére, tojásdad, finom metszetű arc fehérlett ki; az útfélen álló asszony mutató ujját ajkára téve, mereven a távolba bámult s a férfi csodálkozó hosszas nézése alatt elpirult.

- Mindjárt bemegyek hozzád, csak a lovat az istállóba viszem, mondta a leány-kocsis, s azzal tovább hajtott.

- Gyermekem, ki volt ez asszony? kérdezte az utas.

- Ez a nyerges felesége, aki ott lakik a földcsúcson az öböl mellett, volt a felelet.

Nem sokkal ezután olyan helyre értek, honnét a tengeröblöt és a földcsúcson elől fekvő házakat megláthatnák. A leány-kocsis megállította a lovat és leszállt. Először megtörölgette a lovat, s aztán magát is rendbe hozta kissé. Az eső megszűnt, leoldotta kendőjét, levetette, összehajtotta, s egy kis ládába tette be, mely elől a kocsiban feküdt. Azután ujjait fejkendője alá dugta, hogy haját, mely szerteszét szóródva arcába hullott, megigazítsa.

- Az az asszony olyan csodálatosan nézett ki, mi? - s a férfi visszamutatott ujjával azon táj felé, hol azt a nőt elhagyták.

A leány rá nézett, s egy dalt kezdett dúdolni. Azután hirtelen abba hagyta.

- Emlékszel még azon hegyszakadékra, melyen egy pár mérföldre innét, fentebb a hegyen, keresztül hajtattunk?

- Nagyon sok hegyszakadékon átjöttünk ma már.

A leány mosolyogva felelt:

- Hm! az, a melyet én gondolok egy templom mellett feküdt.

- Igen, egy régi hegyomlás volt az.

- Bizony, már jó ideje. De épen azon a helyen volt ama nő apjának az udvara. A ház leszakadt a mélységbe, midőn ő még nyolc vagy kilenc éves kis leány volt; szülői, testvérei, mind, ami csak az udvarukban eleven volt, ott lelte halálát; egyedül őt mentették meg. A földtömegekkel legurult, át a folyón. Ott megtalálták mindjárt, amint az emberek odamentek, de a kis leány meg volt tébolyodva.

Az utas mélyen elmerült gondolataiban.

- Valami nagyra van kiválasztva bizonyosan, mondta végre. A leány fölnézett, s azután várakozott sokáig, de tekinteteik nem találkoztak; azután felült a bőröndre s tovább hajtatott.

A völgykatlan alant a földcsúcsnál némileg kitágult; a házak itt egyenes síkon feküdtek. Jobbra volt a templom a temetőtől körülvéve. Távolabb a víz mellett némi rakodó tér forma terült, egy tömeg kis egyemeletes házzal, melyek fehérre, veresre voltak meszelve, némelyik azonban meszeletlen volt. A vízpart hosszában farakodó híd feküdt. Egy gőzhajó épen füstölni kezdett; valamivel odább a folyó torkolatánál látszott egy pár vén brigg, melyek rakományukat szedték föl.

A templom új volt, s nyilván a régi norvég fatemplomok stílusában igyekeztek fölépíteni. Az utazó úgy látszik, értett az ilyenekhez, mert megállt s egy darabig nézegette a templom külsejét, azután leszállott, bement a temető kapun, s tovább be a templomba; mind a kapu, mind a templom-ajtó tárva nyitva volt. Alighogy belépett, fölötte a harangok szólni kezdtek; az utas kinézett az ajtónyiláson, s egy sereg lakodalmas népet látott, mely a földcsúcson levő rakodó térről a templom felé haladt. Emberünk kijött a templomból; e közben az esküvőre jövők a temetőkapu közelébe értek, s míg ott állottak, az utazó elhaladt mellettük. A vőlegény koros férfi volt nagy erős arccal és roppant öklökkel; a menyasszony fiatal leányka, feszes és merev. A nyoszolyóleányok fehér ruhát viseltek, s kezükre kesztyű volt húzva; egyik sem mert az idegenre másképp, mint oldalvást kancsalítva ránézni; a legtöbb meggörbedve járt, egyikük ferde volt, s jó formán egyetlen egyet sem lehetett csinosnak nevezni.

A leányok férfiúi eszményképei szürke, barna és fekete nemezkalapokban, rövid kabátokban, rövid ujjú vagy ujjatlan felöltőkben követék őket. Füle mellett a legtöbb gondosan összecsavart hajcsomót viselt, s azok, a kiknek szakálok volt, többnyire állok alatt viselték azt. Az arcoknak kemény vonásaik voltak, a száj a legtöbbnél durvaságról tanúskodott, a szájak szögletében a bagózás ellenszenves nyomai látszottak; a dohánycsomó, mely némelyiknek most is szájában volt, kívül az arcon félgömböt képezett.

Az utazónak akaratlanul az esőköpönyeges asszonyra kellett gondolni. Ennek története egyszersmind a tájék története is volt. Finom, mintegy ébredező tekintete ki nem elégített epedéssel telve függött a távolban, éppen úgy, mint az esőfelhő a sziklán függ. Minden, amit maga előtt látott, keretet képezett annak képe körül, a táj úgy, mint a lakosok.

Midőn az országút közelébe ért, a leány-kocsist az útszélen, hol a ló legelt, fel s alá járkálva találta. A leány, miközben a lovat újra befogni törekedett, idegen tekintettel nézett a násznép után. Az utas mosolygott s kérdezte:

- Talán te is jegyben jársz!

- Az én vőlegényemnek még nem nőtt ki a szeme, felelt a lány egy példaszóval.

- Hát te talán magasabbra törekszel, mint ahol most vagy! Vagy talán te is Amerikába készülsz? tette hozzá.

A leány bámulva nézett a férfira; ki nyilván eltalálta gondolatát.

- Te tehát csak azért lettél leány-kocsis, hogy az úti költséget annál hamarább megszerezd? Nemde, sok a borravaló, mi?

A leány fülig pirult, de nem felelt egy szót sem; azután hátul felhágott a felhércre, s hátat fordított az utasnak, és pedig mielőtt még ez a kocsiba belépett volna.

Nemsokára ezután elértek a »palotákhoz«, melyek fehérre meszelve, az út két oldalán szorosan a rakodó hely bejárata mellett feküdtek. Egyik ház előtt a kocsi megállott. A parton néhány közszolga állt, nagyobb részt fiatal legények; valószínűleg a násznépet nézték, s most arra vártak, ha nem jön-é utazó, ki a gőzhajóval el akarna menni. A megérkezett kiszállt, s bement a »hotelbe«, míg a leány-kocsis azon volt, hogy a lekötözött bőröndöt leoldja. Valaki úgy látszott felajánlotta neki segélyét, mert midőn az utas az ablakhoz lépett, látta, hogy a leány egy hosszúkabátos nagy kamaszt igyekezett magától eltávolítani, ki hihetőleg valami gorombaságot mondhatott ezért, s a leánytól hasonló pénzzel fizettetett ki, mert a többiek hangosan fölkacagtak. A leány-kocsis a nehéz bőröndöt most behozta a házba. Az utas felnyitá neki az ajtót, s ez, amint vele találkozott, elnevette magát. Midőn a pénzt, melyet a leánynak kapnia kellett, lefizette, így szólt hozzá:

- Én egészen a te nézeteden vagyok Rönnaug; el kell menned Amerikába, minél előbb, annál jobb.

Azután borravalót adott neki két pénzdarabot, s komolyan azt mondta:

- Ezzel én járulok az úti költséghez.

A leány tágra nyitott szemekkel nézett fel rá, elvette a pénzt s megköszönte; azután kezével félre simította haját, mely arcára esett. Ily módon azonban elhullatott néhány pénzdarabot, melyeket félig bezárt markában tartott. Lehajlott, hogy felszedje, a minek az lett a következése, hogy fűzőjén néhány kapocs fölpattant, úgyhogy ruhája alól ismét kiejtett valamit, s midőn ezután kapott, a pénzdarabok közül újra elhullatott egy párt. Végre azonban kész lett s minden cókmókjával eltávozhatott. Odakint ismét durva tréfákkal fogadták, melyekre azonban nem felelt; félénk tekintettel nézett föl az ablakra, aztán gyors ügetéssel tovább hajtott.

Az utas még egyszer látta a leánykocsist. Midőn később lefelé ment a gőzhajóhoz, ott állt ez, háttal fordulva az utca felé, egy ajtóban, mely fölött ilyen föliratú címer függött: »Skarlie, nyerges.« Midőn az utas közelebb jött, az udvaron Magnhildet látta állni; köpönyegét még nem vetette le, bár az eső már régen megszűnt. A csuklya is a fején volt még. Midőn Magnhild az utazót megpillantotta, visszalépett, hogy emez meg ne lássa; Rönnaug megfordult s szintén befutott a ház belsejébe.

Még azon este megvette Rönnaug az úti jegyet, mert a szükséges összeg már együtt volt. Magnhild nem vetkőzött le, midőn Rönnaug későn este haza tért. Egy nagy székben ült a kis, alacsony szobában, néha fölkelt s följebb, alább járt. Egyszer oda nyomta fejét az ablaktáblához s félhangosan így szólt:

- Akkor bizonyosan valami nagyra van kiválasztva.

II.

E szavakat már máskor is hallotta.

Először akkor ott a temetőn egy viharos téli napon, midőn az övéit, tizennégy rokonát eltemették, mindazokat, a kiket szeretett, szülőit, öreg szülőit, testvéreit. Ott képzelte magát ismét! A szél itt-amott elsöpörte a havat, a fenyőkarók, melyekből a temető kerítése állott, élesen kiemelkedtek a levegőbe, mintha valami szörnyek fejei volnának, melyeknek egyéb testét eltakarta a hó. Mögöttük a szél üvöltött a templom nyílt folyosóján, melynek ajtószárnyait kiemelték és a régi fatoronyból a tetőn szólt a harang, mint egyik kiáltás a másik után.

A nép csupasz, fagyos arcokkal állt körül; szorosan be voltak burkolva köpenyeikbe s szőrkesztyűkbe rejtették ökleiket; a prédikátor nagy bőrkabátban s vízi csizmákban jelent meg; ennek is nagy szőrkesztyűje volt, mellyel most a levegőben gesztikulált. Egyik kesztyűjével ő rá mutatott: »Egyedül e szegény gyermek maradt lábain, s a korcsolyán vezették át a jéggel borított folyón, az egyedüli lény, akit az úrnak megmenteni tetszett, vajon mire van kiválasztva?«

A lányka azután, a pap ölében ennek házába vitetett. A lelkész a község gondjaiba ajánlotta őt, s most »további intézkedésig« magához vette, hogy az embereknek jó példát adjon; megfagyott kis kezeit saját kesztyűibe dugta; melyek ott erősen rátapadtak az ő kövér húsos kezeire. A leányka az egész idő alatt folyton azon gondolkozott: »Mire is vagyok én tehát kiválasztva?«

Midőn a házba megérkeztek, azt gondolta, hogy most már majd megtudja: de oda belépvén, semmit sem látott, ami új gondolatot ébreszthetett volna benne; de mégis, midőn a szobába vitték, egy zongorát látott ott, melyen épen valaki játszott, s az által nagy mértékben lebilincselve érezte magát.

A fölött azonban épen azt a gondolatot felejtette el, amellyel a szekérbe hágott.

E házban két leány volt, mindkettő kissé nehézkes teremtmény, kerek, kis fejekkel s nagy világos szőke hajfonatokkal.

Nem rég azelőtt kaptak egy tanítónőt, ki halvány, de a mellett testes lény volt, nyakát sokkal meztelenebbül, s ruhája ujját nyitottabban viselte, mint a minőt Magnhild valaha látott. Hangja olyan volt, mintha torka nem lett volna tiszta, s Magnhild néhányszor akaratlanul is kénytelen volt helyette köhécselni, a minek azonban semmi haszna sem volt. A tanítónő kérdezte, hogy minek hívják Magnhildot, s hogy tud-e olvasni, mire ő avval felelt, hogy: »Ej természetesen!« mert egész családja mindig nagy olvasási kedvvel tüntette ki magát. A tanítónő azonnal javaslatba hozta, és pedig folyton azon tisztátalan mellékhanggal szavában, hogy akkor a kis leányokkal »közösen« tanuljon, hogy ezeket versenyre ösztönözze. (Magnhild egy évvel idősebb volt, mint a leányok közül a legnagyobb.)

A háziasszony mellette ült és hímzett. Most ránézett Magnhildra, s azt mondta: »Nincs kifogásom ellene,« s aztán ismét lehajolt a hímzésre. Közép nagyságú asszony volt, inkább sovány, mint testes s világos szőke haj ékesítette fejét. Maga a prédikátor nehéz és vastag volt; hivatalos ruháját letette s most lejött a lakószobába. Pipáját szívta s a szobán keresztül lépkedvén így szólt:

- Ott látok egy halas kocsit erre felé jönni, s azzal eltávozott.

Az ifjabb leányka azután tovább folytatta zongoragyakorlatait. Magnhild azt kérdezte magától, talán most ismét visszamehet ki a konyhába; egy faládán ült a kemence mellett s kínosan érezte sorsának bizonytalanságát, midőn a többit most a szomszéd szobába hívták ebédelni. Mindenki gondosan letevé munkáját s a legkisebb a zongorát bezárta.

Midőn Magnhild egyedül maradva a kés és tányérzörgést hallá, elkezdett sírni; az nap még nem evett semmit. A prédikátor hirtelen kijöve az étteremből, mielőtt még az ebédnek vége lett volna, mert odabent arra a gondolatra jöttek, hogy a halból tán nagyon is keveset vásárolt. A pap azért kinyitotta az ablakot, s lekiáltott a halas embernek, hogy várjon addig, míg az ebédnek vége nem lesz. Midőn az ablaktól elfordult, hogy az étterembe visszatérjen, meglátta a kis Magnhildot a faládán.

- Éhes vagy? kérdezte tőle.

A leány nem felelt. Elég soká élt a parasztok közt, hogy tudja, miképp a hallgatás »igent« jelent. A pap kézen fogta tehát s odavezette az asztalhoz, hol hallgatva helyet csinálnak neki.

Magnhild délután kiment a leányokkal korcsolyázni, azután részt vőn velük a tanulásban s ő is megkapta föladatát, mint azok, a bibliai történetből. Azután közösen elfogyasztotta velük az ozsonnát, s játszék velük, míg a vacsorára nem terítettek, s akkor ismét ott evett köztök ugyanazon asztalnál. Ez éjjel egy padon aludt az étteremben, s másnap a papleányokkal közösen dolgozott tovább.

Nem volt neki más ruhája, mint az, amely rajta volt; a tanítónő sietett tehát egy ócska ruhát számára összetákolni. A szükséges fehérneműt a legkisebb leányéból osztották ki neki, a pap feleségétől pedig egy pár csizmát kapott. Az ebédlőben levő pad vagy kanapé, mely hálóhelyül szolgál volt neki, a szobából került oda, a szoba ugyanis néhány vargának volt szánva műhelyül, kik a háznál levő rossz csizmákat voltak kijavítandók. A kanapét azért a konyhába vitték, de ott útban volt, kitevék tehát a szolgáló lányok szobájába, de itt meg az ajtó mindig bele ütődött, úgyhogy végre a gyermek-szobába juta. így történt tehát, hogy Magnhild a pap lányaival nem csak együtt evett és dolgozott, de egy és ugyanazon szobában aludt, s minthogy új ruhát számára sohasem csináltak, így akaratlanul is úgy történt, hogy azoknak ruháiban is járt.

Éppoly váratlanul kezdett el egyszer zongorázni. Ugyanis azt a felfedezést tették, hogy több tehetsége van a zenére, mint a papleányoknak, azért tanították tehát őt is, hogy amazokat tova segítse.

Rövid idő alatt nagyon előre haladt, s igen csinos énekhangja kezdett fejlődni. A tanítónő gyakorolta ezt különösen az által, hogy hangjegyekről énekeltette, s kezdetben csak azért, mert ez a tanítónő egyáltalában mindent mechanikusan űzött; később pedig azért, mivel egyedüliségében a leánynak is örömet szerzett, hogy lassankint minél nagyobb ügyességre tett szert a hangjegyről való éneklésben. A prédikátor, amint a szófán feküdt, (általában ez kedvenc helye volt neki), gyakran kénytelen volt hangosan felkacagni, ha Magnhild, mint egy mókus a fán, mindenféle futamokat tett fel és le. Ennek az a következménye lett Magnhildre, hogy mind többet többet tanult, nem ugyan a zenében, mellyel talán még várnia kellett volna, hanem a - kosárfonásban.

Akkor időben ugyanis, mint valami járvány, az a nézet terjedt el az emberek közt, hogy a parasztokat mindenféle kézi mesterségben kell gyakorolni, s azokat köztük terjeszteni, s ez új tannak apostolai meglátogatták ezt a vidéket is. Magnhild első tanítvánnyá választatott ki, s azt mondák róla, hogy nemsokára nagy ügyességre fog szert tenni.

A kosárfonás után a kettős rokka következett, ezután jött a szövés, különösen a műszövés, és végre a hímzés stb. Magnhild mindent igen gyorsan tanult, azazm hogy buzgalommal tanult addig, míg arról volt szó, hogy a dologban jártasságra tegyen szert; a további fejlődésben már nem nagy gyönyörűsége telt. Midőn pedig később másokat is oktatnia kellett és pedig felnőtteket úgy, mint gyermekeket, csakhamar szabály lett, hogy hetenkint kétszer az iskolába kellett mennie, hol mindig igen sokan összegyülekeztek. Ami egyszer szokássá vált nála, nem képezett előtte többé tárgyat a gondolkodásra. A ház azonban, melybe fölvétetett, annál több anyagot adott neki erre.

A háziasszony naponkint megtette szabályszerű látogatását a konyhában, a pincében és az istállóban; azután leült hímezni; az egész ház tele volt hímzéssel. Ezt az asszonyt valósággal egy kis, kerekfejű köpcös póknak lehetett volna tartani, ki szövedékeivel széket, asztalt, ágyat, szánkót, kocsit beterített. Szavát csak ritkán lehetett hallani, ő hozzá pedig még ritkábban szóltak.

A prédikátor sokkal idősebb volt, mint felesége. Arca az által tűnt ki, hogy orra, álla és szeme eltűnni látszottak rajta, egyéb azonban minden bőségesen volt. Examenje annak idejében rosszul ütött ki, s azért sokáig oktatással tartotta fönn magát, míg nem előhaladott korában egy régebbi tanítványával, egy vagyonos ifjú leánnyal egybe kelt. Most aztán azon volt, hogy végre hivatalt kapjon, s e törekvésben először tanúsított »bizonyos kitartást,« mint maga tréfálkozva mondani szokta. Csak tíz évi fáradozás után sikerült neki, nem sokkal elbeszélésünk kezdete előtt, e prédikátori állomást megkapni, melyet jobbal fölcserélhetni alig volt reménye. Legjobban szeretett a szófán feküdni s olvasni leginkább regényeket, de folyóiratokat és hírlapokat is.

A tanítónő állandóan azon a széken ült, ahol Magnhild az első napon látta; továbbá elsétált a templomba s onnét vissza, napról-napra, s a meghatározott óraütésre ismét pontosan munkájánál volt. Később lassankint mind erősebb lett, s folyton nyakócán és nyitott ruhaujjban járt, reszelős, tisztátalan hangját is megtartotta, mintha torka soha semmiféle mozgás által meg nem tisztíttatott volna.

A papleányok nagyok és nehézkesek lettek, s anyja után mindnyájának aránylag kis feje volt. Magnhild úgy élt velük, mint barátnőivel, mindig egy szobában aludtak, együtt dolgoztak, játszottak és étkeztek. Holmi gondolat nem igen mutatta magát azon a tájékon; ami kívülről jött, azt a pap minden esetben letartóztatta dolgozó szobájában; mert közlékeny egyáltalán nem volt. Legföljebb egy-egy régi vagy új regényt olvasott föl az övéinek, megjegyzendő, csak úgy, ha a könyv »amüsant« volt.

Egy este mindnyájan ott ültek a kerek asztal körül; a prédikátor engedett kéréseiknek, s olvasott nekik a Pickwick-Klubból.

Egyszerre csak kinyílik a konyhába vezető ajtó, s egy nagy kopasz fej, egy széles tömpe orr, s mosolygó arcvonások tolódtak rajta befelé. Azután egy igen bő nadrággal fedett rövid láb került belül s ezt egy görbe, tehát még rövidebb követte. Az egész alak féloldalvást hajlott, midőn e görbe lábon az ajtót becsukni megfordulna. A bent levőknek ekképp megmutatta a nagy fejet hátulról, melyet alul rövid hajkeret köritett, továbbá megmutatott egy négyszögletes hátat, aránytalanul rövid kabát derékban, mély az utána következőt csak félig födte el. A jövevény ismét tett egy szintén oldalvást hajló fordulatot a társaság felé, mi által mosolygó arcának tekintetében azok ismét részesültek. A leányok mélyen lehajolnak kézi munkáikra; egy-egy elnyomott kacagás már csak egyik vagy másik hímzőráma felől hangzott.

- Ön a nyerges ugye? - kérdezte a pap és fölkelt.

- Igen is! volt a felelet, s aztán az idegen tovább sántikált befelé a szobába és kinyújtotta kezeit, melyek, mivel rendkívül nagyok, s széles kerek ujjhegyekkel ellátottak voltak, önkénytelenül is magukra vonták a pap figyelmét, midőn azokat megszorította. A kéz, vagy jobban mondva ököl, másoknak is oda nyújtatott, s midőn a sor Magnhildra került, ez nevetésben tört ki, épen akkor, midőn keze amazéban egészen eltűnt. Egyik felkacagás a másik után hallatszott most, melyet aztán gyorsan elnyomtak. A prédikátor sietett megmondani, hogy családjának épen a pickwickiek könyvéből olvasott.

- Ah úgy! - felelt a nyerges, bizony azon jókat lehet nevetni.

- Olvasta tán ön is ezt a könyvet? - kérdezte a prédikátor.

- Igen akkoriban, mikor Amerikában tartózkodtam, otthon most is megvan az a könyv nálam; s hozzáfogott, széltében hosszában fejtegetni azt a szerencsét, hogy most a kevésbé tehetős is képes az olcsó kiadásokat megszerezni.

Fiatal leányok nevetését nem lehet oly könnyen elhallgattatni, s azért időnkint újból fölhangzott az, s pedig akkor is, mikor a nyergesnek pipát adtak, s a lelkész tovább folytatta felolvasását. Most már lehetett nevetni. A prédikátor azonban darab idő múlva kifáradt s abba akarta hagyni, és így a nyerges ajánlkozott a tovább olvasásra, mit meg is tett. Oly nyugodtan s oly igénytelen száraz módon olvasott, s a mellett az előforduló személy, és helyneveket olyan szokatlanul ejtette ki, hogy a könyv tartalmának humora valósággal ellenállhatatlan lett. Maga a prédikátor is részt vett a nevetésben, melyet többé senki sem törekedett visszafojtani. A leányok nem kérdezték, hogy tulajdonképen miért kellett nevetniük; még akkor is nevetnek, mikor már hálószobájukba fölmentek s amíg levetkőztek, utánozták a nyerges járását, hajlongását, beszédét, miközben az idegen szókat az ő angolos kiejtése szerint, különösen kiemelték. Magnhild legjobban értette a nyergest utánozni, ő leginkább megjegyezte magának.

Magnhild akkor 15-16 éves volt. Másnap már minden, bármily kurta szabad idejüket is az étteremben tölték, mely azonban már nem annyira étterem, mint műhely volt. A nyerges sokat beszélt hosszas amerikai tartózkodásáról s angol és németországi utazásáról. Beszélgetése alatt hallgatói ki sem jöttek a nevetésből, kacagásból. Észre sem vették, mikor már többé nem ő rajta magán nevettek, hanem az élcen és szellemen, mely beszédében volt. Midőn a nyerges végre elhagyta a házat, oly nagy hiányát érezték, hogy több napig azután leginkább csak róla beszéltek s a rá való emlékezés soha el nem enyészett.

Két dolog gyakorolta Magnhildre a legerősebb befolyást. Először azon angol és német dalok, melyeket a nyerges előttük énekelt; szövegüket ugyan nem értette mindig, a dallam azonban nagy mértékben lebilincselte lelkét. Oh, mily szépek is voltak!

Egy vasárnap reggel a templomban vették észre először, hogy Skarlie-nak szép hangja van; azóta mindig énekeltettek vele. Ez idegen dallamok, melyek mintegy röppenve, teljesebb életből, szabadabb viszonyokból, nagyobb képzetekből jöttek, szilárdul megragadtak Magnhild emlékében az egész nyáron át. Ezek voltak az első képek, melyek vágyódását fölkeltették, azt lehet mondani, most fogta föl először teljesen, hogy mi az az ének. Egy nap azon a gondolaton kapta rajta magát, - midőn t. i. ismét ama véghetetlen skálát kellett énekelnie, s aztán a hangjegyről való énekléshez fognia - hogy az a dallamos ének olyan, mint valami szárny, mellyel ő kalitkában vergődik; nyugtalan, de eredménytelen sürgéssel röpködött a falakon, ablakokon, ajtókon, míg végre, mint a pókszövedék, minden házi bútorra leterült. Ha trillázta őket, az erdő színei egy képben olvadtak össze, a milyennek még azelőtt sohasem látta. A sűrűség és az erő a fák koronájában, s ezek fölött és alatt, a hatalmas sziklafal, mely a magasba emelkedett, erőt vettek lelkén, a folyó mormogása megragadta.