Tim Harford

A gazdaság rejtett
logikája

50 dolog, amely meghatározza
világunk működését

részlet

A fordítás alapja:
Tim Harford: The Next Fifty Things That Made the Modern Economy

Copyright © Tim Harford, 2020

Fordította © Pétersz Tamás, 2022

Szerkesztette: Illényi Balázs
Borítóterv: Szabó Balázs (Lobotworks)

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 321 8

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Frannek

Tartalom

Bevezetés

1. A ceruza

I. Megtévesztően egyszerű

2. A tégla

3. A gyár

4. A postai bélyeg

5. A kerékpár

6. A szemüveg

7. Az ételkonzerv

8. Az árverés

II. Eladni az álmot

9. A tulipán

10. A királyné kerámiája

11. Bonsack cigarettakészítő gépe

12. A varrógép

13. A csomagküldő kereskedés

14. A gyorsétteremláncok

15. Az adománygyűjtés

16. A Mikulás

III. A pénz mozgatása

17. A SWIFT

18. A hitelkártya

19. A részvényopció

20. A Vickrey-féle forgósorompó

21. A blokklánc

IV. Láthatatlan rendszerek

22. Cserélhető alkatrészek

23. Az RFID

24. Az üzenetfeldolgozó interfész

25. A GPS

V. Titkok és hazugságok

26. A mozgatható nyomóelemes nyomtatás

27. Az egészségügyi betét

28. A zárt láncú televízió

29. A pornográfia

30. Az alkoholtilalom

31. A lájk

VI. Közös munka

32. A maniókafeldolgozás

33. A nyugdíj

34. QWERTY

35. A Langstroth-kaptár

36. A gát

VII. A Föld helyett nincs B terv

37. A tűz

38. Az olaj

39. A vulkanizálás

40. A Ward-féle florárium

41. A celofán

42. Az újrahasznosítás

43. A törpebúza

44. A fényelektromosság

VIII. Robot uraink

45. A Hollerith-féle lyukkártyás gép

46. A giroszkóp

47. A táblázatkezelő

48. A csetbot

49. A CubeSat műhold

50. A játékgép

51. A sakkalgoritmus

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Bevezetés

1 A ceruza

Amikor Henry David Thoreau, a nagy 19. századi amerikai esszéíró tételes listát készített arról, mire lesz szüksége egy hosszabb kiránduláshoz, először olyan kézenfekvő eszközöket sorolt fel, mint a sátor és a gyufa, majd hozzátette még a zsinórt, a régi újságokat, a mérőszalagot és a nagyítót, de nem felejtette ki a papírt és a bélyegeket sem, hogy jegyzetelhessen és levelet is írhasson. Furcsa módon azonban nem említette magát a ceruzát, amellyel a listát is megírta. Még furcsább ez a mulasztás, ha tudjuk, hogy Thoreau és az apja jó minőségű ceruzák készítéséből élt.

A ceruzát a jelek szerint a sors is arra kárhoztatta, hogy megfeledkezzünk róla, és emiatt ideális alanya egy régi angol találós kérdésnek: „Bányából származom, faketrecbe zártak, ahonnan sohasem szabadulhatok, mégis majdnem mindenki használ.” Senki sem állítja, hogy „a ceruza erősebb a kardnál”, legalábbis amíg létezik a radír.

Én azonban éppen így szeretem. Nagy csodálója vagyok az olyan dolgoknak, amelyeket senki sem vesz észre. Az ebben a kötetben felsorolt találmányokat – a téglától a „lájkgombig”, a celofántól az egészségügyi betétig – gyakran maguktól értetődőknek tekintjük. Ritkán meséljük el a történetüket, és még ritkábban vonjuk le belőlük az esetleges tanulságokat. Ezért tanulhatunk többet – legalábbis reményeim szerint – ezekből a történetekből és leckékből, mint a gőzgéphez vagy a számítógéphez hasonló, nyilvánvalóbb áttörések vizsgálatából.

A könyv ötvenegy témájának kiválasztásánál arra törekedtem, hogy meglepő történeteket mesélhessek olyan ötletekről, amelyek feltalálása és elterjedése hihetetlen következményekkel járt. Bőven akadnak könyvek találmányokról, amelyek megváltoztatták a világot; ez a könyv inkább azokról szól, amelyek megváltoztathatják a világról alkotott felfogásunkat.

És kiindulópontként keresve sem találhatnánk jobbat, mint a szegény, mellőzött ceruzát. Még annyira sem becsüljük, hogy valami értelmes nevet adjunk neki. Az angol pencil szó a latin penisből származik, ami azt jelenti – igen, igen, ne pánikoljunk –, hogy „farok”. Mégpedig azért, mert a római íróecseteket állati farokszőrből készítették.

Az angolul „ólomceruzának” (lead pencil) nevezett eszköz ugyanezt a hatást éri el, csak nincs szükség hozzá tintára. Sőt ólomra sem, hiszen ezek a ceruzák valójában grafitból készülnek. A fapálcikára erősített grafit ötlete körülbelül 450 éves, az Encyclopaedia Britannica azonban még több mint két évszázaddal később is ecsetként (brush) határozta meg a „ceruzát”, amilyet Cicero vagy Seneca is használhatott.

Azért a ceruzának is akadnak bajnokai. Henry Petroski, a ceruza történésze kiemeli, hogy írásnyomának törölhetősége miatt a tervezők és mérnökök nélkülözhetetlen eszköze. Mint fogalmaz: „A tinta a smink, amelyben a gondolatok a nyilvánosság előtt mutatkoznak. A grafit viszont a mocskos igazság.”

Aztán ott van Leonard Read amerikai közgazdász, azon kevesek egyike, aki a kormányzati beavatkozással működő szabadpiacban hisz. Ő 1958-ban „I, Pencil” (Én, a ceruza) címmel kiadott egy esszét, amely egyenesen a ceruza szemszögéből íródott. Míg az angol rejtvény ceruzája beletörődik mellőzöttségébe, Read hőse libertariánus hittérítő, némi melodrámai hajlammal: „Ha megérted az általam jelképezett csodát, segíthetsz megmenteni a szabadságot, amelyet az emberiség sajnálatos módon egyre inkább elveszít.”

Read ceruzája tisztában van vele, hogy első ránézésre nem kelt különösebben mély benyomást: „Vegyél a kezedbe, és nézz meg jól. Mit látsz? Nem sokat; némi fát, egy kis lakkot, a rám nyomtatott jelzéseket, a grafithegyet, egy fémgyűrűt és egy radírt.”

Ám mint azt a ceruzától megtudjuk, a szárához való cédrusfa kitermeléséhez fűrészre, fejszére, motorokra, kötélre és egy vasúti kocsira volt szükség; a grafit Ceylonról – a mai Srí Lankáról – érkezett, és kevertek hozzá a Mississippiből származó agyagot, kénsavat, állati zsiradékokat és egy sor más alkotóelemet. És jobb, ha nem kérdezzük az őt borító hatrétegnyi lakkról, a rézpántjáról vagy a radírjáról; ez utóbbiról azért szeretné, ha tudnánk, hogy nem gumiból van ám, hanem kén-kloriddal reakcióba lépett repceolajból, ami olasz habkőnek köszönheti a dörzsölőképességét, a kadmium-szulfidnak pedig a rózsaszínes árnyalatát.

Na és mi a zseniális válasz az örök kérdésre: hogyan helyezik el a grafitot a fában? A trükk a következő: fognak egy vékony szeletet az említett cédrusfából, kemencében kiszárítják, és a felszínébe barázdákat vágnak. Ezek a barázdák eleinte négyszög keresztmetszetűek voltak, mert ezt kézzel könnyebb volt kivágni, ma már azonban precíziós gépekkel félkör keresztmetszetűre alakítják ki őket. Miután a henger alakúra vágott grafitrudakat belefektetik ezekbe a barázdákba, ráragasztanak egy másik, hasonlóképpen barázdált faszeletet – amelynek a barázdái lefelé néznek –, majd az egész grafitszendvicset a grafitrudacskákkal párhuzamosan rudakra szeletelik fel. Ezeket a nyers rudacskákat aztán lecsiszolják, belakkozzák, és készen is van a ceruza.

Ekkora felhajtás egy ceruzáért, amelyet aztán fillérekért megvásárolhatunk – egy 150-es csomag kiskereskedelmi áron 14 font 99 pennybe kerül –, és amelyre a legtöbben ügyet sem vetünk?

Read elszánt ceruzáját azonban nem lehet eltántorítani. Nemzetközi ellátóláncának bonyolultságából és gyártási eljárása pontosságából izgalmas következtetésre jut: „Ne gördítsünk akadályokat a kreatív energiák útjába… Higgyünk abban, hogy a szabad férfiak és nők megértik a Láthatatlan Kéz üzenetét. És ez a hitünk megerősítést nyer.”

Read esszéje akkor vált híressé, amikor a közgazdasági Nobel-emlékdíjas Milton Friedman közgazdász – a szabadpiac bajnoka és a gazdasági témák tehetséges népszerűsítője – felhasználta 1980-as, Free to Choose című televíziós sorozatához. Friedman ugyanazt a tanulságot vonta le; a szerény ceruza ijesztően bonyolult háttere elképesztő bizonyítékot szolgáltat arra, hogyan képesek a piaci erők összehangolni nagyszámú ember munkáját úgy, hogy senki sem irányítja a folyamatot:

„Nem volt semmiféle komisszár, aki utasításokat küldözgetett volna egy központi irodából; az egészet az árrendszer varázsereje érte el.”

Ha visszautazunk az időben úgy ötszáz évet, akkor magunk is láthatjuk, hogyan érvényesül az árrendszer varázsereje. Grafitot először az északnyugat-angliai Lake District (tóvidék) területén találtak. A legenda szerint egy vad vihar fákat csavart ki tövestől Borrowdale idilli völgyében. A gyökerek alatt különös, fényes, fekete anyagra bukkantak, amelyet először „fekete ólomnak” neveztek el. Vajon volt-e valami haszna, amely miatt megérte befektetni egy bányába? Nos, volt. A grafitot rövid időn belül már „jelölőkőként” alkalmazták, ahogy az egy londoni utcai árus három évszázaddal ezelőtti versikéjéből kiderül:

Vegyenek jelölőkövet, jelölőkövet vegyenek,

Használatából igen nagy előnyük származhat;

Vannak jelölőköveim piros színben,

Egész jók, de akad fekete ólom is.

Mivel a grafit puha volt, de ellenállt a hőnek, ágyúgolyók öntéséhez is felhasználták. Hamarosan már igen értékes nyersanyagnak számított. Persze nem volt olyan drága, mint ásványrokona, a gyémánt – mindkettő a szén egy formája –, de ahhoz eléggé, hogy a műszakjuk végeztével átöltöző bányászokat fegyveres őrök felügyeljék, nehogy kedvük szottyanjon hazacsempészni egy darabkát.

A francia ceruzakészítők az 1700-as évek második felében már szívesen importálták a jó minőségű borrowdale-i grafitot. Ekkor azonban kitört a háború, és az angol kormány érthető módon úgy döntött, nem könnyíti meg ellenfelének az ágyúgolyóöntést. A francia ceruzakészítők nem tudták, mitévők legyenek, míg színre nem lépett Nicolas-Jacques Conté katonatiszt, léghajós, kalandor és ceruzatervező. Conté kitartó munkával kidolgozott egy módszert, amellyel agyagból és porított, gyenge minőségű európai grafitból ceruzaólmot lehetett előállítani. Erőfeszítéseit a francia kormány szabadalmi joggal jutalmazta.

Mint láthatjuk, Leonard Read hősies ceruzájának háttértörténete még annál is összetettebb, mint ahogy azt maga a ceruza elmeséli. A háttértörténet bizonyos részletei azonban felvetik a kérdést, vajon Read ceruzája tényleg joggal olyan büszke-e szabadpiaci őseire. Vajon monsieur Conté az állami szabadalmi jog kilátása nélkül is hajlandó lett volna ekkora energiát fektetni a kísérleteibe? Talán igen, talán nem. John Quiggin közgazdász mindenesetre más ellenvetéssel él: Read ceruzája saját múltjában az erdőket és a vasúti kocsikat hangsúlyozza, ám ezek gyakran állami tulajdonban és kezelésben álltak.

És bár Friedmannek abban igaza volt, hogy nincs Ceruzacár, még a szabadpiacra épülő gazdaságban is vannak hierarchiák. Ezt a gondolatot egy másik közgazdasági Nobel-emlékdíjas, Friedman munkatársa, Ronald Coase járta körül. Leonard Read bőbeszédű íróeszközét az Eberhard Faber cég készítette, amely most a Newell Rubbermaidhez tartozik; és az alkalmazottak, mint minden nagyvállalatnál, ott is a főnökük utasításait követik, nem a piaci árak alakulását.

A ceruza tehát a gyakorlatban egy kusza gazdasági rendszer terméke, amelyben szerepet játszik a kormány is, a nagyvállalati hierarchiák pedig a legtöbb dolgozót elszigetelik az árrendszer Friedman-féle „varázserejétől”. Leonard Readnek abban talán igaza van, hogy a teljesen szabadpiac jobb lenne, a ceruzája azonban nem bizonyítja ezt.

Arra viszont felhívja a figyelmünket, hogy hétköznapi használati tárgyaink – amelyek értékét hajlamosak vagyunk lebecsülni – milyen hihetetlenül bonyolult folyamatok termékei. A gazdaság, amely olcsón és megbízhatóan előállítja őket, elképesztő valami. Ésszel fel sem érhetjük. Kiindulópontként azonban érdemes megvizsgálnunk néhány olyan megszokott tárgyat, mint a hitelkártya, a McDonald’s hamburgere, a babkonzerv vagy a pólóba rejtett RFID (Radio Frequency Identification, rádiófrekvenciás azonosító) csip. Bármelyiket nézzük is, váratlan összefüggések és izgalmas következmények láncolata tárul fel előttünk.

Röviden tehát, ha szeretnénk megérteni modern gazdaságunk működését, Read ceruzája kiváló útmutató.

I.. rész Megtévesztően egyszerű

2 A tégla

„Rómát a téglák városaként találtam, és a márvány városaként hagytam el.” Állítólag így dicsekedett Augustus, az első római császár, kicsivel több mint kétezer évvel ezelőtt. Ha valóban ezt mondta, túlzott; az ókori Róma ugyanis a téglák városa, és ez semmivel sem csökkenti a dicsőségét.

Emellett Augustus is csatlakozott azoknak a hosszú sorához, akik előszeretettel ócsárolták vagy hagyták figyelmen kívül az egyik legősibb és legsokoldalúbb építőanyagot. A nagy római építészeti író, Vitruvius csak érintőlegesen tesz említést róla. Denis Diderot 1751-ben kiadott Nagy francia enciklopédiájában „vagy a tudományok, művészetek és mesterségek rendszeres szótárában”, amely mellesleg Adam Smith gombostűgyárról szóló híres leírását ihlette, nos hát, nem vesződött azzal, hogy egyetlen képet is közöljön a téglagyártásról.

Ennek az az oka, hogy a tégla annyira ösztönös valami. Az emberek már több ezer éve húznak fel egyszerű és néha egészen nagyszerű épületeket téglából. A babiloni függőkertek például téglából épültek. Akárcsak a bibliai Bábel tornya: „Jertek, vessünk téglát, és égessük ki jól”. Ez a Teremtés könyve 11,3-ban szerepel. „És lőn nékik a tégla kő gyanánt.” Az 5. versben azonban színre lép az Úr, és egyáltalán nincs elragadtatva ettől az önhittségtől, ezért Bábel téglakedvelő lakosainak ügye nem alakul valami jól.

Mint arra James Campbell és Will Pryce tekintélyes téglatörténeti munkájukban rámutatnak, a szerény szögletes test mindenhol jelen van. Bolygónk leghatalmasabb, ember alkotta épülete, a kínai Ming-dinasztia nagy fala is túlnyomórészt téglából épült. A mianmari Bagan lenyűgöző templomai; Malbork gigantikus vára Lengyelországban; a sienai városháza és a firenzei dóm; az iráni Iszfahán hídjai; a Hampton Court palota Nyugat-Londonban szintén. Mind tégla. Ahogy a világ legjobb temploma, az isztambuli Hagia Szophia és legjobb felhőkarcolója, a manhattani Chrysler Building, de még a Tádzs Mahal is. Tégla, tégla, tégla. Frank Lloyd Wright építész egyszer azzal kérkedett, hogy képes olyan téglát készíteni, amelyik a saját súlyát éri aranyban.

Mindez jó régen kezdődött; a tégla a jelek szerint a civilizáció hajnala óta velünk van: a legrégibb darabokat a jordániai Jerikóban találta Kathleen Kenyon régész, 1952-ben. A koruk megközelítőleg 10 300 és 9600 év közé tehető, és egyszerű sártömbök, amelyeket keményre szárítottak a napon, majd egymásra pakolták és szintén sárral összetapasztották őket.

A következő nagy előrelépést az egyszerű téglasajtoló forma (sablon) jelentette, amely szintén Mezopotámiából származik, legalább 7000 éves, és az egyiptomi Théba egyik sírfestménye részletesen ábrázolja. A téglaforma fából készült, négyszögletű keret, amelynek nincs alja és teteje. Ezt tömték meg sűrűn agyaggal és szalmatörekkel, és így gyorsabban és pontosabban készíthették a téglákat. A sablonokat nem lehetett könnyű összeácsolni, hiszen még nem ismerték a fémet, de ha egyszer elkészültek, attól kezdve sokkal jobb és olcsóbb agyagtéglákat állíthattak elő.

A napon szárított agyagtéglák azonban még a szárazabb éghajlaton sem bírják sokáig. A kiégetett tégla sokkal tartósabb, mert erősebb és vízálló. Már több ezer éve lehetséges ilyen építőanyagot előállítani agyag és homok körülbelül 1000 °C-ra való hevítésével, ám ennek ára van. A III. Ur-i dinasztia idejéből származó, mindössze 4000 éves feljegyzések szerint egy ezüst áráért 14 400 sártéglát, viszont csak 504 égetettet lehetett kapni, ami azt jelenti, hogy egyetlen égetett agyagtégla majdnem 29 sárból készülttel ért fel. Mintegy 1500 évvel később a babilóniaiak már odáig fejlesztették az égetőkemencés technológiát, hogy az égetett tégla ára 2–5 sártéglának megfelelő szintre csökkent.

Ez persze sokaknak még mindig túl drága volt, és az olcsó, könnyen elkészíthető sártéglák továbbra is talán a házépítés legnépszerűbb anyagának számítottak a világban. Ám ahogy azt Abhijit Banerjee és Esther Duflo Nobel-emlékdíjas közgazdászok megfigyelték, az égetett téglák a takarékoskodás igen hatékony módját jelenthetik a szegény háztartások számára. Ha van egy kis pénzük, befektetik egy-két téglába, és lassan, nagyon lassan összejön egy jobb ház.

A kerékhez vagy a papírhoz hasonlóan a tégla is azok közé az ősrégi technológiák közé tartozik, amelyeket úgy tűnik, lényegében nem lehet továbbfejleszteni. „A téglák mérete és alakja nemigen különbözik, bárhol készüljenek is” – szerepel Alfred Searle és Edward Dobson Rudimentary Treatise on the Manufacture of Bricks and Tiles (Értekezés a tégla- és cserépkészítés alapjairól) című művének tizennegyedik kiadásában. A méretnek egyszerű oka van: a téglának el kell férnie egy ember kezében. Ami pedig az alakot illeti, sokkal egyszerűbb úgy építkezni, ha a téglák szélessége éppen fele a hosszúságuknak.

Ezért van, hogy ha közelebbről szemügyre veszünk néhány olyan épületet, amelyet saját kultúrája kirívóan jellegzetes alkotásának tartanak – az üzbegisztáni Kalján mecset minaretjét, az angliai Herstmonceux kastélyt, a kínai Szucsou Ikerpagodáját –, azt látjuk, hogy a téglák nagyjából ugyanolyanok. És a tégla éppen egységességének köszönheti sokoldalúságát. Ezt a leckét egyébként szülőként minden nemzedék újra megtanulja, amikor a gyerekei elkezdenek legózni.

A Lego egyébként felhívja rá a figyelmet, hogy műanyag tégláit nem kell a szelektív kukába dobni, mert szinte korlátlanul újra felhasználhatók. És ami igaz a játék téglákra, még inkább igaz a valódiakra. A Lego egymásba kapcsolódó építőelemei igen magas fokú pontosságot igényelnek; a hibaarány mindössze egymillióból 18. A habarccsal kötött tégláknak nagyobb a tűréshatáruk. Sok középkori épülethez, például az angliai St. Albans katedrálisához egyszerűen újra felhasználták a római téglákat. Miért is ne?

„A tégla gyönyörűen kezeli az időt.” Stewart Brand fogalmaz így How Buildings Learn: What Happens After They’re Built (Hogyan tanulnak az épületek? Mi történik, miután megépültek?) című könyvében és az abból készült televíziós sorozatban. „Szinte örökké kitartanak. Durva felületük idővel nemessé lesz, és az évszázadok során csak egyre szebbé válik.” Saját házunkban, amely a 19. század közepén épült téglából, nyitottunk egy nagy, üveg hátsó ajtót. Az ajtó beépítéséhez ki kellett bontanunk néhány téglát. Ezeket aztán összekevertük más, hasonlóan újrafelhasznált téglákkal, és az így kapott vegyes felvágottból másutt kibővítettük az épületet.

A téglagyártáshoz a világ sok táján ma is hagyományos módszereket használnak. Indiában például a kézzel készített téglákat gyakran a „Bull-ároknak” (Bull’s Trench) nevezett technológiával égetik ki, vagyis ásnak egy hosszú árkot, azt kibélelik nyers téglával, majd tüzet gyújtanak benne. Szinte bármilyen tüzelőanyag megfelel hozzá, és naponta akár 30 ezer égetett téglát is előállíthatnak így. Lehet, hogy sok tüzelőanyagot fogyaszt és környezetszennyező, de helyi munkaerővel és alapanyagokkal kivitelezhető.

Az automatizálás azonban egyre inkább uralja a téglagyártás folyamatát is. Az agyagot hidraulikus markolóval termelik ki; a téglák lassan mozgó szállítószalagon haladnak át a hosszú, alagútszerű égetőkemencéken; a raklapokra pontosan feltornyozott készterméket pedig targoncák mozgatják. Mindez még olcsóbbá teszi a téglát.

Magukat az építkezéseket viszont nem lehet teljesen automatizálni. Az időjárás és az egyes építési területek sajátos jellegzetességei miatt továbbra is szükség van jól képzett munkásokra. A kőműves régóta a becsületes, kétkezi szakmunka méltóságának jelképe, a kőművesszerszámok pedig a 17. század óta alig változtak valamit. Ám oly sok más szakmához hasonlóan itt is több jele van már, hogy előbb-utóbb megjelennek a robotok. Egy ember egy nap alatt 300–600 téglát tud beépíteni; a SAM (Semi-Automated Mason, félautomata kőműves) ezzel szemben, a tervezői állítása szerint, 3000-et.

De mi a helyzet magával a téglával? A fejlődő világban egyre népszerűbbek a legóhoz hasonló, különféle módszerekkel egymáshoz kapcsolódó téglák tervei: az eredmény ugyan kevésbé erős és vízálló, mint a hagyományos tégla és habarcs, ám gyorsabban és olcsóbban le lehet rakni. És ha már robotkőművesekkel dolgoztatunk, miért ne építsünk nekik nagyobb kezet, hogy nagyobb téglákat gyárthassunk? A Hadrian X nevű robotkar olyan óriási téglákat képes megmozgatni, amilyeneket egy emberi kőműves aligha bírna el.

Nem biztos azonban, hogy érdemes ebbe túlzottan beleélni magunkat. Az SAM-nek volt már egy elődje, a „Motor Mason” (motoros kőműves), amelyről 1967-ben hasonlókat állítottak. A kőművesek talán kihúzzák még egy ideig. A téglán biztosan nem múlik.

Felhasznált betűtípusok
Fira Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0