Élveboncolás

Közelítések
Péterfy Gergely Kitömött barbár
című regényéhez
– részlet –

Szerkesztette:
Tátrai Szilárd
Beszkid Judit
Melhardt Gergő
Szemes Botond

KALLIGRAM
2022

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © szerzők és szerkesztők, 2022
ISBN 978 963 468 329 2

Előszó

Ennek a könyvnek a címe csak annyira kíván megütközést kelteni, mint tárgyának címe és az azzal jelölt eseménysor: a barbár kitömése. A kettő persze kizárja egymást: a kitömött test már nem boncolható, és élő testet sem lehet kitömni. A halott test preparálása (taxidermia) és az élveboncolás (vivisectio) ugyanakkor osztozik metaforikájuk eredetében: mindkettő a bőr, vagyis a külső rétegek eltávolításán alapul; és mindkettőnek célja, hogy a művelet valamilyen változást eredményezzen a megelőző állapothoz képest. A kitömés konzerválni akar, a boncolás pedig a tudásszerzés kegyetlen eszköze. Mindkét eljárás rendkívül nagy óvatosságot igényel. Az élveboncolás épp azért lehet az irodalmi művek olvasásának és értelmezésének hatásos de nem veszélytelen metaforája, mert azt mutatja: vigyázni kell, hogy az interpretációs munka ne ölje meg saját tárgyát. Hiszen akkor nem csak az értelmezés forrása, de lényegi célja is megszűnne.

Az értelmezés szükségességébe vetett hit – és remélhetőleg a kellő óvatosság is – vezette e kötet közreműködőit abban, hogy egyszerre igyekezzenek felmutatni egy irodalmi mű sokféle lehetséges olvasatát és felvázolni azok kialakulásának történetét.

Kötetünk nem tematikus tanulmánygyűjtemény, nem csak a Kitömött barbár című regényről szóló különféle műfajú írások gyűjteménye, hanem egy közösségi irodalomértelmező folyamat történeti dokumentuma is.1

2015 őszén az ELTE Eötvös Collegium Magyar műhelyében Tátrai Szilárd vezetésével olyan szemináriumon vehettek részt a hallgatók, amelynek rendhagyó – legalábbis a magyar szakos képzésben rendhagyó – célja már a kezdettől világos volt: azért olvassuk és vitatjuk meg Péterfy Gergely regényét és (már akkor sem csekély) recepcióját, hogy a félév végén vizsga, dolgozat vagy műhelyelőadás helyett nyilvános pódiumbeszélgetést szervezzünk róla. A féléves munka a szemináriumok bevett gyakorlatai mellett tehát a résztvevők szervezési kompetenciáit is mozgósította (hiszen közösen találtuk ki a rendezvény formáját, menetét, idejét, helyét, valamint azt is, hogy közülünk ki vegyen részt stb.), illetve az órai aktivitás formái a majdani esemény sikeres kimeneteléhez voltak minden pillanatban mérhetők. Azt is mondhatnánk, a kurzus a tárgyalt regény egyik főszereplője, Kazinczy Ferenc működését követte, amennyiben az ő munkásságában is egymástól elválaszthatatlanok az alkotói, az értelmezői és a szervezői mozzanatok.

Éppen ezért a kötet írásainak egyik része megegyezik a szeminárium olvasmánylistájának elemeivel, a másik részük pedig a kurzus eredményének tekinthető. Eredmény ebben az értelemben a félév végén szervezett kerekasztal-beszélgetés javított leirata, valamint egyes résztvevők később, erre is reflektálva írott dolgozatai.

A beszélgetésre 2015. december 5-én került sor az ELTE BTK Kerényi Károly termében, a szeminárium oktatója (Tátrai Szilárd) mellett részt vett benne két hallgató (Beszkid Judit és e sorok írója), a regény szerzője (Péterfy Gergely), valamint egy 19. századdal foglalkozó irodalomtörténész (Vaderna Gábor). A közönség soraiból hozzászólt Gintli Tibor (a Modern Magyar Irodalomtörténeti Tanszék vezetője), Szemes Botond (mesterszakos hallgató) és Evellei Kata (a Nyelvtudományi Doktori Iskola hallgatója).

A Kitömött barbárról szóló, kötetünkben is szereplő kritikák újraközlése mellett szól az is, hogy megítélésünk szerint ezek a regény megannyi lehetséges olvasatának sokféleségét képviselik az irodalomtörténészi indíttatású gondolatmenetektől a poétikai-narratológiai vizsgálódásokon át a motívumok érzékeny értelmezéséig. A felkérésre született, ezért elsőként itt megjelenő tanulmányok pedig a recepció tanulságait egy-egy részterület elmélyült elemzésén keresztül igyekeznek újragondolni.

Péterfy Gergely egy, máshol eddig nem közölt műhelyesszéje követi a tanulmányok sorát. A Tátrai Szilárdnak szóló levél formájában megfogalmazott, bensőséges hangvételű írás a regény megírásának előzményeiről és körülményeiről tudósít, rengeteg olyan információval is szolgálva, amelyek eddig nem voltak a nyilvánosság számára ismertek.

A kötetet a regény recepcióját áttekintő és annak irányait bemutató írás zárja. Ehhez csatlakozik a Kitömött barbárról szóló valamennyi – könyvtárakban, illetve adatbázisokban fellelhető –, magyar és idegen nyelven megjelent közlemény (kritika, tanulmány stb.) adatait közlő bibliográfia.

A szerkesztők közös meggyőződése, hogy ez a könyv a Péterfy-regény befogadástörténetének nem záró-, hanem mérföldköve. Bizalmunkat erősítik az egymás után megjelenő külföldi kiadások éppúgy, mint az a szűnni nem akaró olvasói érdeklődés, amely a regénynek ma is évenkénti – ha nem gyakoribb – utánnyomását teszi szükségessé. Az elmúlt időszak azt is bizonyította, hogy a Kitömött barbár nem csak a napilap- és folyóirat-kritika számára volt kiemelt fontossággal kezelt mű, hanem az irodalomtudományi munkákban is gyakran idézett, újra és újra elemzett szöveggé vált, megjelenésének és befogadásának körülményei pedig irodalomtörténeti tényekké váltak.

Ritka, amikor az olvasói és a szakmai siker egyaránt kimagasló, de még ritkább, amikor a sokadik boncolás után is életben marad a corpus. A következő lapokon e test sikeres életben maradását figyelhetjük meg eltérő helyzetekben.

Budapest, 2021. május 15.

Melhardt Gergő

Élveboncolás

Pódiumbeszélgetés a Kitömött barbár című regényről

Elhangzott 2015. december 4-én az ELTE Bölcsészettudományi Karán

Résztvevők:

Péterfy Gergely, a Kitömött barbár szerzője

Tátrai Szilárd, ELTE BTK Magyar Nyelvtudományi és Finnugor Intézet

Vaderna Gábor, ELTE BTK Magyar Irodalom- és Kultúratudományi Intézet

Beszkid Judit, ELTE Eötvös Collegium, Magyar műhely

Melhardt Gergő, ELTE Eötvös Collegium, Magyar műhely, moderátor

Hozzászólók:

Gintli Tibor, ELTE BTK Magyar Irodalom- és Kultúratudományi Intézet

Evellei Kata, ELTE Eötvös Collegium, Magyar műhely

Szemes Botond, ELTE Eötvös Collegium, Magyar műhely

Melhardt Gergő: Kezdésként és magyarázat gyanánt a beszélgetés létrejöttéről szeretnék néhány szót szólni. A ma esti eseményünk Tátrai Szilárd egy Eötvös collegiumi féléves szemináriumának eredménye. Az óra témája a Kitömött barbár volt, és ennek az együtt gondolkodásnak az eredményeit szeretnénk most megvitatni. Itt szeretném megemlíteni, hogy a szemináriumra nem csak mi jártunk, akik itt ülünk az asztalnál, hanem a Collegium Magyar műhelyének tagjai közül még Cser Nóra, Fazekas Boglárka, Kovács Györgyi és Kustos Júlia is aktív résztvevői voltak.

Fontos kiemelni, hogy a szemináriumon elsősorban poétikai és narratológiai megfontolások mentén próbáltunk közelebb kerülni a regényhez, tehát többek között olyan kérdéseket jártunk körül, mint a narrátori szerepek, az elbeszélői szólamok, az elbeszélői hitelesség kérdése vagy a regényben megidézett műfaji sémák problémája, ezen kívül pedig igyekeztünk áttekinteni a regény bőséges recepcióját.

Most pedig első körben szeretném, ha mindenki megtenné a maga kezdő hozzászólását.

Beszkid Judit: Én először egy nagy ívű kérdést szeretnék feltenni, ami az olvasatomban a regény egyik – ha nem a – legfontosabb kérdése: ki ez a Török Sophie? Ugyanis a regény olvasása során valahányszor próbáltam elcsípni az elbeszélőt, ebbe a kérdésbe, problémába ütköztem, s az utolsó mondat is éppen ezzel szembesít. Véleményem szerint ez a szöveg legnagyobb provokációja, hogy hogyan konstruálódik meg az elbeszélő alakja, tudata és hangja. Mert Sophie többféle szerepben jelenik meg előttünk: egyrészt mint ennek a sokáig elhallgatott elbeszélésnek, Kazinczy és Soliman történetének egyetlen, kitüntetett befogadója, hiszen Ferenc csak Sophie-nak képes elmondani életének ezen meghatározó történetét. Betekinthet Kazinczy műhelytitkaiba, sőt még az emlékezetpalotájába is beleláthat. Nemcsak Ferenc, hanem Sophie emlékei is formálják a szöveget, hiszen ő mint elsődleges elbeszélő egyben az elsődleges emlékező alany is – ahogyan a regény szekvenciálisan elismételt kezdőmondata is hangsúlyozza. Az azonban nem válik reflexió tárgyává, hogyan lesz Sophie-ból a mindezen sokféle szerepet magába foglaló elbeszélő. S az a szöveg, amely folyamatosan színre viszi, hogy milyen fontos az alkotói, elbeszélői tevékenység, éppen az elbeszélőjével kapcsolatban nem teszi meg ezt.

Vaderna Gábor: Azt a gondolatot folytatnám, amit Judit elkezdett. Első körben elmondom, mi volt számomra a legérdekesebb ebben a regényben. Talán az, hogy ez a mű tulajdonképpen teljesen klasszikus narratológiai játékokat folytat. Nemcsak témájában idézi meg a 18–19. századot, hanem narratológiájában is. Abban a tekintetben például, amiképpen a narrátori szerep megjelenik, hogy van tudniillik egy mindentudó narrátorunk. Természetesen az a régi regényekben is kérdés, hogy a mindentudó honnan szedi a mindentudását, hogy ő tulajdonképpen kicsoda, és mikor az ember elkezdi részletesebben megvizsgálni, akkor mindig rájövünk, hogy nincsen mindentudó narrátor – tehát hogy a mindentudó narrátor mindig is egy fikció volt. Nemcsak a kortárs regények fikciója, hanem ez mindig is így volt. Ez egy olyan regény, amely olyan narratív játékokat folytat, melyeket én jól ismerek valahonnan. Például ez a narrátori szerep az egyik. Vagy az, hogy különböző szálakon futnak a cselekmények, de ezek a szálak ritmikusan összegabalyodnak egymással. Vagy az a világképi helyzet, ami a kulcsa a regénynek: a szereplők a világban bizonyos helyeket foglalnak el, és ezeket a helyeket ki lehet cserélni, azok egymással felcserélhetőek. Kiderül, hogy Kazinczy Ferenc is barbár, hol pedig éppenséggel nem barbár, illetve azok, akik körülveszik, azok is barbárok. Ezek a pozíciók perspektivikusak és folyamatosan változnak. Én ezt is a 19. századi regényirodalomból ismerem. Ami viszont meglepő volt ennek a regénynek az olvastán, az az, ahogyan össze van rakva. Voltaképpen az, ahogyan kibomlanak egymásból a szálak, ahogy ezek a részletező történetek meg vannak írva, ahogy a szöveg metaforikus építkezése összeáll, ahogy azzal játszik a szöveg, hogy bedob témákat, sokszor bölcsészeknek tetsző tézismondatokat mond, hogy „a test az ilyen vagy olyan”, majd utána eltelik ötven oldal, és kiderül, hogy a test az nem is olyan. Vagy például mikor azt olvassuk, hogy Kazinczy Ferenc gyereket csinált Sophie-nak, és akkor kitömte őt, akkor hirtelen bizonytalan lesz, hogy nem is az van kitömve, akire eredetileg gondoltunk, hanem itt éppen a narrátor. Folyton újra meg újra rá kell kérdeznem, hogy most ki van itt kitömve valójában, mi a test, hogy kerül az ide, mert a regény egyfolytában kiépít elvárásokat, és azokat aztán ötven oldalon belül teljes magabiztossággal le is bontja. Ezen a ponton merül fel, hogy ki is ez a Török Sophie, hiszen ő tette meg ezeket a kijelentéseket, amelyeket aztán a regény folyamatosan újraépített. Újból meg újból felépítjük ugyanazokat a problémákat. Ez szórakoztató tud lenni.

Tátrai Szilárd: Elöljáróban annyit meg kell jegyeznem, hogy az említett szeminárium nyelvészeti szemináriumként indult, és részben az is maradt. A poétikához ugyanis a nyelvészetnek is van némi köze. Ha ugyanis azt a kérdést tesszük fel, hogy a Kitömött barbár poétikai vizsgálata mit ad a nyelv működésének jobb megértéséhez, akkor ez egy nyelvészetileg releváns kérdés. Ám ha megfordítjuk, és úgy tesszük fel a kérdést, hogy a nyelv működésének poétikai vizsgálata mit ad a Kitömött barbár jobb megértéséhez, akkor kérdésfeltevésünk máris inkább irodalomtudományi érdekeltségűvé válik. Mivel a szemináriumon az első kérdést is feltettük, a beszélgetéseink részben nyelvészeti érdekeltségűek is maradtak, azaz interdiszciplináris keretben zajlottak. Remélhetőleg a jelzett kérdések a mostani beszélgetés során is kölcsönviszonyba kerülnek majd egymással.

De térjünk át arra, hogy miért is fontos a Kitömött barbár poétikai jellegű megközelítése. Amikor áttekintettük az eddig megjelent recenziókat, a poétikai szempontokat előtérbe helyező olvasatok mellett két másik, elég jelenvalónak és legitimnek tűnő olvasati lehetőség bontakozott ki. Az egyik a – mondjuk úgy – filológusi olvasat, amely a Kazinczy-szövegek felől olvassa a regényt, és aszerint értelmezi, értékeli, hogy hogyan viszonyul a Kazinczy-szövegek alapján alakuló Kazinczy-képhez. Úgy vélem, hogy ezzel a meglehetősen specifikus olvasati móddal a poétikai megközelítések termékeny vitát folytathatnak. Ahogy érdemes vitába szállniuk a másik, szintén nem elsősorban poétikai szempontok mentén szerveződő olvasati móddal, az aktualizáló olvasattal. A filológusi olvasat főhőse elsősorban Kazinczy, az aktualizáló, aktuálpolitikai megfeleltetésekre fókuszáló olvasaté pedig talán sokkal inkább Soliman. A mi poétikai olvasatunknak azonban, ahogy az már elhangzott, egyértelműen Török Sophie lett a főhőse. A szemináriumi órákon, bár mennyiségi vizsgálatot nem végeztünk, emlékeim szerint szignifikáns különbség volt a tekintetben, hogy hányszor hangzottak el ezek a nevek: Török Sophie bőven első helyen végzett. Az eddigi recepció is érinti a regény elbeszéléspoétikai jellemzőit, az én-elbeszéléssel és az auktoriális elbeszéléssel kapcsolatos kérdéseket. Ezekkel a jellemzőkkel függ össze, hogy milyen kiindulópontból válik hozzáférhetővé számunkra az, ami a regényben szóba kerül, hogy a regény milyen értelmezői pozíciókat kínál fel nekünk. E tekintetben lényegi a regény fikcionalitása, amelynek következményei mind a filológusi, mind az aktualizáló olvasatokban a háttérben maradnak. A másik lényegi probléma maga a poézis, sőt ezen belül is az autopoézis. Az a kérdés, hogy hogyan teremti meg Török Sophie önmagát másokhoz képest, és hogyan teremt meg másokat önmagához képest. Továbbá alapvető jelentőségű kérdés számomra a regényben az irónia működése. A Vaderna Gábor által is említett folyamatos elbizonytalanítás ugyanis ironikus olvasatokra ad lehetőséget. Ugyanakkor fontos megemlíteni, hogy a regény nemcsak ironikus, hanem naiv olvasatokra is lehetőséget ad, azaz lektűrként is olvasható. Van egy történet, amiben tudunk járni-kelni, amit koherensnek és otthonosnak érzünk, és ha nem vagyunk gyanakvók, akkor olyan érzésünk lehet, hogy ennek a regénynek a világában nem okoz különösebb gondot a tájékozódás. Úgy gondolom tehát, hogy az olvasói beállítódásnak is alapvető szerepe jut abban, ami a regényből létrejöhet.

Melhardt Gergő: Péterfy Gergelytől nem azt kérdezném, hogy mi volt a legérdekesebb a regény olvasásakor… [nevetés]

Péterfy Gergely: De, ez egy jó kérdés, mert ilyen értelemben – szerzőként – már nem vagyok jelen, csak a munkafolyamat során voltam jelen szerzőként. Tehát most én is olvasóként vagyok itt, illetve bizonyos fokig egy olyan emlékirat ismerőjeként, melyben a szerző elmond bizonyos szempontokat a regény írása közben, de ez így nem létezik, tehát csak megelőlegezem magamnak ezt az ismeretet. Egyáltalán nem is vagyok a válaszadó pozíciójában, tehát most nem tudok megfejtéseket adni, vagy megválaszolni azt, hogy mi, hogy és miért van. És ezért hagylak is kérdezni. [nevet]

Melhardt Gergő: Mivel természetesen egyikünk sincs válaszadó pozícióban, valahogy úgy képzeltük, hogy mindannyian egyenrangú beszélgetőpartnerek vagyunk. Ezért inkább úgy tenném fel a kérdést, hogy az eddig felmerült témák közül melyik volt az, amelyik a regény írása vagy újraolvasása kapcsán a legfeltűnőbb volt.

Péterfy Gergely: Természetesen valamennyi probléma abszolút releváns és egybevág azzal, amiről én leginkább be tudok számolni. Miközben írtam, használtam bizonyos kulcsfogalmakat vezérfonal gyanánt, hogy legyen mibe kapaszkodnom, míg ez a kesze-kusza és a szerzői akaratnak, valamint az összefogási szándéknak sehogy sem engedelmeskedő anyag megjelent előttem, amit próbáltam egybegyúrni. Én két fogalmat ajánlok elsőre, ezek a stabilitás–instabilitás, amivel nagyon sokat próbáltam játszani. Úgy képzeltem el, hogy nagyjából minden fejezet onnan indul, vagy onnan lát rá az olvasó erre a szövegre, hogy Sophie nem abban az idősíkban beszél, amikor a múzeumban áll a test előtt, hanem egy azt követő időben idézi fel azt a pillanatot, amikor nézte a kitömött testet, és ahhoz kapcsolódóan fölidéz egy eseményt a múltjából. És akkor itt rögtön kialakul három idősík, vagy három perspektíva, vagy három különféle nézet arra a terepre, amely aztán fejezetenként megjelenik. Azt gondoltam, hogy miközben van egy stabilitás-látszat, amelynek része az az illúzió, hogy itt egy szilárd emlékezet beszél el egy szilárdan megragadható tárgyat, eközben mindennek folyamatosan van egy kibillent perspektívája is, amely révén az olvasó elbizonytalanodik, vagyis a perspektíva eleve lebeg, rögzítetlen a szövegen belül, ami látszólag nagyon is le van betonozva. Azt is nagyon fontosnak tartottam, hogy legyen egy egyértelműen olvasható lektűr felszíne a szövegnek, tehát úgy, ahogy az Odüsszeiának, vagy az Isteni színjátéknak, vagy akármelyik olyan szövegnek, amit nagyon szeretek, hogy el lehessen olvasni egyszerűen történetként. Az ultisoknak egy, a betliseknek egy másik olvasatot gondoltam előállítani, tehát hogy ne legyen azzal probléma, hogy ha valaki csak el akar olvasni egy szerelmi történetet – hát, isten neki, olvasson! De hogy azok a metaforikus olvasatok, amelyekre azzal igyekeztem fölhívni a figyelmet, hogy elbizonytalanítok, eljátszok, megtöröm a megértés síkját, és problémaként értelmezhető rögöket, Stolpersteinokat teszek a szövegbe, arra hívva föl az olvasó figyelmét, hogy ez természetesen nem olyan egyszerű, mint ahogy látszik, hanem hogy itt, aki akar, annak tovább is lehet menni, vagy éppen meg lehet botlani. Tehát ez a két metodológia mindenféleképpen megvolt. Sophie-val kapcsolatban volt egy szómágiás, vallástörténeti, kultúrtörténeti, metaforikus szándékom, amelyben tényleg a gnosztikus Sophia-figura felől indultam el, tehát Pistis Sophia története felől, aki egy bizonytalan szerzet, aki tévedésből megszüli Jaldabaotot és mindenféle bonyodalmakba keveredik, megpróbál visszajutni a fénybe, miközben ő a megértés maga. A gnosztikus mítoszokat nagyon szeretem, mert rettenetesen kócosak, hihetetlenül kuszák és rendkívül impulzívak, fantáziadúsak. Miközben ott van a megértés, a bölcsesség, Sophia figurájának ez a központi szerepe, itt Sophie azért billeg, azért nem kap igazi személyiséget vagy alakot, azért nem lehet meghatározni elbeszélőként szilárd körvonalakban, amelyek közül mindig kilép, mert valahogy vissza-visszacsúszik ebbe a bizonyos mitikus figurába. Mindig szerettem – és ez motoszkált a fejemben, amikor megírtam –, hogy amikor a homéroszi eposzok elején olvasni azt, hogy „ménin áeide theá” vagy hogy „andra moi ennepe musza”, akkor a múzsa megszólíttatik, és legott engedve a kérésnek, beszélni kezd a rhapszodosz fejében. A második mondattól az eposzokban a múzsa elbeszélését halljuk. Tehát végül is az a szöveg, amit Iliászként vagy Odüsszeiaként olvasok, az egy női elbeszélés. Egy nő mondja, a múzsa mondja. És ez nekem mindig nagyon tetszett, ahogy olvastam ezeket az eposzokat, mindig hallottam egy női hangot, nem tudom ezt kikapcsolni a fejemben. Merthogy a múzsa, az mégiscsak egy nő. És én nagyon vágytam arra, hogy valahogy ezt az illúziót, ezt az olvasói pozíciót megcsináljam. Egy végtelen játszóteret jelentett, ahogy ezekkel a metaforikus szintekkel, jelentésekkel és mellékértelmekkel lehetett játszani. Ahogy a kitömés megannyi értelmével is, amit a figyelmes olvasó már a cím olvastán levesz, hogy azért itt van egy szleng jelentése a kitömésnek, hogy „jól kitömték Ebedlit”, amikor átverik, átejtik. Tehát az átejtés szlengértelmétől kezdve a kitömésnek a szexuális mellékjelentésén keresztül azok a jelentései, amelyek a testet, majd pedig a megértést és egyáltalán a jelentés konstituálását hordozzák. Nagyon sokat élvezkedtem azon, hogy mennyiféle mellékjelentését tudom játékba vonni a szöveg értelmezési lehetőségei kapcsán. És ugyanez van a barbárral, és még elég sok metaforával, amiket igyekeztem elhelyezni, eldugni, játékba hozni. Az iróniával kapcsolatban pedig azt gondolom, hogy alapvetően ezt egy játékos olvasási lehetőséget felkínáló könyvnek terveztem, amelyben nagyon sok ide-oda játékot lehet fölfedezni, és játékra hívja az olvasót. Ugyan próbáltam ellensúlyozni egyfajta archaikusan patetikus lektűr-olvasati lehetőséggel is. Egyrészt van egy beethoveni nyitányhangulata olykor, vagy időnként Eroica, vagy időnként nem tudom, micsoda, időnként pedig bohóckodás és klimpírozás összevissza a zongorán. Ilyesmiket gondoltam, amikor csináltam, hogy valahogy így fogom megcsinálni, persze, ez nem azt jelenti, hogy így csinálódott meg. De ezek a szándékok mozgatták a szerzőt – mondja ő –, [nevetés] miközben csinálta.

Melhardt Gergő: A stabilitás–instabilitás fogalompárját szerintem érdemes továbbgondolni, mert összekapcsolható egy másik imént elhangzott megközelítéssel, a genderszempontú kiindulóponttal, vagyis azzal, hogy ez – leegyszerűsítően fogalmazva – egy női szöveg, egy nőnek az elbeszélése. De közben úgy női elbeszélés, hogy a szövegnek talán a fele – én sem végeztem mennyiségi vizsgálatot –, de nagyon nagy része szó szerinti idézet a férjétől. Az pedig már Vaderna Gábor és Tátrai Szilárd hozzászólásaiban is felmerült, hogy narratológiai nézőpontból a beágyazott elbeszélők poétikai technikája, illetve annak a reflektálttá tétele vagy reflektálatlansága akár problémaként vagy kérdésként is felmerülhet. Talán ezt a stabilitás–instabilitás fogalmaival meg lehet ragadni.

Tátrai Szilárd: A stabilitásra egy lektűrolvasónak valóban nagy szüksége van, az ironikus olvasatban viszont az instabilitásnak van lényegi szerepe. A Kazinczytól egyenesen idézett szöveghelyek valóban nagy részt tesznek ki Török Sophie elbeszélésében. Az idéző és az idézett hangja azonban nem különbözik egymástól. A regényben Kazinczy úgy beszél, mint Török Sophie, illetve Török Sophie úgy beszél, mint Kazinczy. Ugyanakkor rendszeresen reflexió tárgyává válik, hogy Kazinczy mégiscsak máshogy beszél. Nincs megjelenítve, de nagyon sok szó esik Kazinczynak a nyelvhez való viszonyáról, a nyelvvel kapcsolatos bizonytalanságáról, az emlékezettel, elmondhatósággal kapcsolatos problémáiról, a nyelvteremtés nehézségeiről. Ezzel összefüggésben tűnnek relevánsnak – még akkor is, ha fikcióról van szó – azok a Kazinczy nyelvével kapcsolatos háttérismeretek, amelyek a regényen kívülről jönnek. A gyanakvó olvasónak tehát joggal lehetnek kétségei azzal kapcsolatban, hogy komolyan vehető-e Török Sophie akkor, amikor Kazinczyt beszélteti. Azért is, mert Török Sophie – talán túlságosan is – magától értetődően beszél. Úgy beszél, mint egy modern, művelt nő. Nem archaizál tehát a szöveg olyan értelemben, ahogy mondjuk Weöres Sándor Psychéje, amely 18. századi nyelvi regisztereket alkot meg. Ám az én olvasatomban mégiscsak működik az időbeli eltávolítás, azaz mégiscsak archaizál ez a szöveg a maga módján. Azok a mondatok, amelyeket olvasunk, szépen megalkotott mondatok: egy művelt, huszadik századi, azaz modern nő retorizált mondatai. Ám ez a fajta nyelv, ez a fajta műveltség már nem biztos, hogy a mi jelen időnknek a nyelve és műveltsége. Felfedezhető tehát a regényben némi anakronisztikusság, amely részét képezheti a regény intertextuális kapcsolatrendszerének, Ahogy ez például a Péterfy Gergely által említett antik intertextusok kapcsán szintén megemlíthető.

Beszkid Judit: Ha már az antikvitást érintettük, fontos megemlíteni a Sallustius-fordítást is. Ugyanis ezen a fordítási munkán keresztül láthatunk be Kazinczy műhelyébe, hogy milyen keserves munkával végzi el ezt a fordítást. És számomra úgy tűnik, hogy a regényben mintha maga Sophie is fordítói munkát vállalna magára, csakhogy ő férje be nem fejezett művét fordítja le, azt a történetet, amit Ferenc megírni nem, csak elmondani volt képes. Én ebben láttam Sophie elbeszélői voltának értelmét, hogy szembenézve a múlttal, Ferenc és Soliman barátságának történetével, a saját nyelvére fordítja át, és így alkotja meg az elbeszélést. Ezért gondolom meghatározónak, hogy ebben a regényben ennyire kitűnik a Kazinczy-életműből a Sallustius-fordítás.

Péterfy Gergely: Hát, itt össze is akartam kacsintani a Sallustius-ügyben a művelt olvasóval [nevetés], mert ugye emlékezhetünk arra a szerintem nagyon fontos Kazinczy-mondatra, hogy „Sallust teve engem nyelvrontóvá”. Tehát ez egy datálható életrajzi adat, hogy neki Sallustiusról ugrott be az, hogy kéne valamit csinálni a nyelvvel, merthogy Sallustius úgy bánik a latin nyelvvel, hogy az valami rémület. Úgy rángatja, cincálja, hogy azt rossz nézni! Már jó értelemben. És ez szerintem egy nagyon fontos pont, ahhoz kapcsolódva, amiről beszéltünk, hogy „kinek mi a nyelve”, tehát ez inkább csak egy lehetséges kacsintás, ami, hogyha úgy billentem a kacsintós pénztárcát, akkor látom, ha nem tudom megbillenteni, akkor nem látom.

Melhardt Gergő: Ezek szerint ennek is lehet metaforikus olvasati lehetősége?

Péterfy Gergely: Nyilván, ami a szövegen kívül van, arra sportszerűtlen hivatkozni, mert végül nem tettem be ilyen értelemben a szövegbe, tehát nem akartam a megoldás kulcsát beletenni – inkább csak azáltal lehet erre következtetni, hogyha jogosak az efféle eljárások, akkor fölmerül az olvasóban, hogy miért pont a Sallustius, és akkor végül el lehet jutni a labirintus kijáratához. Szerintem egy logikus vagy plauzibilis megoldás, hogy ha a Sallustiusszal kapcsolatban megtaláljuk ezt a Kazinczy-mondatot, akkor ez egy fontos pont lehet.

Vaderna Gábor: Arra reagálnék, amit Szilárd mondott, hogy Török Sophie hangján hallunk, illetve amit Gergő mondott, hogy Török Sophie emlékezett egy pillanatra, amikor állt valahol, amikor emlékezett valamire, amikor valaki emlékezett valamire: tehát arra, hogy többszörös eltávolítás van. Itt hangozzék el ehhez az is, hogy elkezd beszélni Kazinczy Ferenc, és egyszer csak egyes szám harmadik személyben, mindenféle nyelvi eltávolítás nélkül Angelo Soliman életéről tudunk meg iszonyatos részletességgel dolgokat. Végül is ki van hagyva az a mozzanat, ha jól olvastam, hogy most Angelo Soliman elmesélte Kazinczy Ferencnek ezeket a dolgokat, és onnan tudjuk, vagy ezt Török Sophie csak úgy tudja valahonnan, mert ránézett a kitömött barbárra, és nyilvánvaló volt, hogy úgy nevelték fel ezt a szegény feketét, ahogy felnevelték. Ez teljes bizonytalanságban van hagyva. Tehát az emlékezés olyan sokszor át van téve, hogy amikor az utolsó láncszemhez jutunk, akkor már pontosan nem is tudjuk, hogy hol vagyunk. És való igaz, hogy az egyik dolog, amit nem csinál ez a regény, az az archaizálás. A másik, amit nem csinál, az, ami adódna a kortárs magyar regényirodalomban, hogy nem tűzdeli tele metafiktív, saját magára vonatkozó jelzésekkel a szöveget, és amikor az ember már azt hinné, hogy ez egy olyan regény, amiben nincsenek metafiktív jelzések, akkor egyszer csak betesz egyet, hogy azért mégiscsak legyen valami mutatóba. Kitartok azon értelmezésem mellett, hogy mindig, amikor már felépítek valamit, hogy „na, akkor ez így működik ennek a regénynek a világán belül”, akkor csak azért is odaszúr nekem egyet, hogy „meg tudom ám csinálni másképp is”, és hogy ez tulajdonképpen nagyon izgalmassá teszi az olvasást.

Tátrai Szilárd: De azt is mondhatjuk, hogy ezeket a jelzéseket nehéz komolyan venni.

Vaderna Gábor: Igen.

Tátrai Szilárd: Az auktoriális, illetve én-elbeszélés kapcsán két nagyon alapvető és nagyon magas absztrakciós szinten lévő fikcionális narratív sémáról beszélhetünk. Az auktoriális elbeszélés sémájára az jellemző, hogy a beszédesemény és az elbeszélt események között nincs térbeli–időbeli kontiguitás, tehát az, amiről a narrátor beszél, nem az ő világában történt, hanem egy fiktív világban. A faktuális elbeszélésekben, vagyis a mindennapi történeteinkben viszont általában a mi világunkban történtekről számolunk be, térbeli–időbeli kontiguitást tételezve a történetmondás és a történet világa között. Az én-elbeszéléseket működtető regények ezt a sémát teszik a fikció részévé. Ez a két fikcionális narratív séma ugyanakkor keveredhet is. Nem a Kitömött barbár találta fel a spanyolviaszt…

Péterfy Gergely: Azt biztos nem. [Nevet.]

Tátrai Szilárd: …ennek régi hagyománya van. Ám ebben a regényben nagyon sajátszerű az, ahogyan ezek a sémák a megvalósulásaikban felülírják egymást. Az elején sok olyan jelzés van, amely az én-elbeszéléssel kapcsolatos elvárásainkat mozgósítja, ám ezek elmaradnak, és a narráció az auktoriális elbeszélés sémáját kezdi követni. Ám amikor már azt gondolnánk, hogy az auktoriális elbeszélés – mint például Flaubert Bovarynéjában – fölülírja az én-elbeszélést, az én-elbeszélés újra fölülírja az auktoriálist, és ez így megy tovább. Az irónia azért fontos, mert egy gyanakvó olvasó számára ebből a szempontból is nagyon reflektált a történet elbeszéltsége, csakhogy ezt a reflexivitást nem az explicitség, hanem az irónia implicitsége jellemzi. De erről inkább Melhardt Gergő beszéljen, aki már a szemináriumon is tematizálta a regény posztmodernségének a kérdését, illetve azt, hogy mennyiben tekinthető a regény a posztmodern prózaepika kritikájának, legalábbis ami a magyar kortárs posztmodern prózaepikát illeti. Ezzel összefüggésben csak azt említeném meg, ahogy Török Sophie narrációjában a nyelvhez való reflexív viszony implicit marad. Török Sophie nem reflektál expliciten a saját emlékezői, illetve fordítói tevékenységére. Nagyon jellemző az a rész, amikor arról számol be, hogy az apja az anyjának hogyan mondja el a jakobinusok kivégzését, és hogy mennyire extrém az, ami összeáll a vonatkozó anekdotákból, ahogy például Martinovics a levágott fejével sétálgat. Itt tehát, valaki másnak az elbeszélése kapcsán, explicit reflexió tárgyává válik, hogy milyen problematikus rekonstruálni az eseményeket, sőt szinte lehetetlen a vállalkozás. Az viszont egyáltalán nem jellemző, hogy erre Török Sophie a saját elbeszélése kapcsán expliciten reflektálna. Ám a gyanakvó olvasó észben tarthatja, hogy Török Sophie ezzel mégiscsak tisztában van, így itt nem valamiféle rekonstruálásról van szó, egy már adottnak az újramondásáról, hanem konstruálásról, teremtésről. A lektűrolvasó ugyanakkor adottnak veheti a történteket, működtetheti azokat az elvárásait, amely szerint itt tényleg ez történt ebben a házasságban, és itt tényleg ez történt Solimannal, és hát ez milyen érdekes.

Vaderna Gábor: A Martinovics-kivégzéssel való játék megdobogtatta a filológusi szívemet is. Hiszen ennek a legismertebb leírása Kazinczy Ferencnek a Fogságom naplója című szövegében van, márpedig Kazinczy Ferenc, amikor a Martinovics-kivégzés történt, értelemszerűen nem lehetett ott, hiszen fogságban volt. Tehát úgy írja le teljes magabiztossággal a kivégzés pontos menetét, hogy ő maga nem láthatta. Voltak benne olyan elemek, hogy Martinovics elájult, amikor látta egy társa fejét lehullani, halljuk, hogy Hajnóczy mit beszélt az egyik katonával. Nyilván olyan, mint a Kitömött barbárban, hogy a fejével elsétál, itt nincs. Ez van átírva a regényben, de ugye már az alapismeretünk is abszurd, hiszen honnan tudta Kazinczy ezt. Nyilván a börtönben mesélték neki, pletykából ismerte, máshonnan nem tudhatta, hogy mi történt a kivégzésen. Szilágyi Márton nemrégiben kiadta a Fogságom naplóját, és ott egymás mellé tette, hogy milyen visszaemlékezések vannak a kivégzésről, és mindenki másképp emlékszik rá. Még az sem biztos, hogy milyen sorrendben végezték ki őket. A játék ezt viszi színre, és ehhez képest a másik jakobinus kivégzést pedig úgy írja le a regény, mint hogyha az egy faktum lenne, hogy az úgy volt, ezt a Hilberstreit nevű embert így meg így végezték ki, pontosan innen láttam az ablakból, teljesen tuti biztos, ez így van – hisz olyan reálisnak tűnik. Csak épp a másikhoz képest az kérdéses lesz, hogy akkor most miért is reálisabb ez az előzőnél. Tehát, ha az egyik kimozdult, akkor a másik miért tűnik olyan magabiztosnak? Csak azért, mert úgy van leírva. És akkor így jutunk vissza ahhoz, hogy hogyan vannak leírva az események.

Melhardt Gergő: Szerintem az eddig elhangzottakat érdemes összekapcsolni az elbeszélés morális tétjével vagy az etikai aspektusával. Nekem például csak a második olvasáskor tűnt fel, hogy azt mondja Sophie, amikor Kazinczy mesél neki Soliman kitöméséről: „Rám akarja hagyni ennek a történetnek a súlyát és felelősségét. Ez a történet az utolsó vésőmozdulat a szobron, amivé formált engem.” Mármint Sophie-t. Vagyis Soliman történetének elmesélésével, az elmondás aktusával ezt a felelősséget vagy morális kihívást, amivel ő élt addig, sok-sok évig, át akarja adni Sophie-nak. Mintha Sophie a visszaemlékezéssel és a szöveg létrehozásával, megírásával mindezt az olvasóra akarná átruházni, hogy mi kezdjünk valamit ennek a történetnek a súlyával, mi hordjuk a felelősségét. Úgy érzem, ez összekapcsolódik a metafiktív jelzések meglétével vagy hiányával is. Ugyanis lehet, hogy nem szükséges fölhívni a figyelmet arra, hogy ez egy szöveg, egy irodalmi szöveg, ha csak az a rendeltetése, hogy el akarom mondani, be akarom vallani, be akarok számolni erről, mert számomra fontos és morális tétje van.

Péterfy Gergely: Megfogadtam, hogy krétát fogok használni ezen az előadáson, mert annyira vonz engem ez a tábla. [Feláll, és a táblához megy.] Úgy rajzoltam le magamnak, hogy Angelo megkonstruálja Ferencet, Ferenc megkonstruálja Sophie-t, és Sophie megkonstruálja az olvasót. [Nyilakkal felrajzolja a táblára.] Azt a játékot találtam ki magamnak, hogy az elbeszélések így hajtják végre a sorozatos kitömés folyamatát: az egyik kitömi a másikat, és az újra kitömi a következőt. Ennek allegóriája a test maga.

Tátrai Szilárd: De a nyilakat könnyen meg is lehetne fordítani.

Péterfy Gergely: Persze, még az irányt is meg tudod fordítani. Amolyan kölcsönös konstruálás. De most jöttem rá, hogy itt áll az asztalon a regény modellje.1 [Felveszi a csokimikulást az asztalról.] Itt ez a csilli-villi, könnyen értelmezhető máz [a közönség nevet], ami kívül van, a lektűrolvasata a regénynek. Itt van egy nagyon, plasztikusan megrajzolt Mikulás, félszeg mosollyal tart egy kis szatyrot stb. Hogyha kibontod [kibontja], akkor nyilván találsz ott egy néger babát alatta. [Mindenki nevet.] És tényleg, ez már sokkal kevésbé narratív, ez már valóban jelzésértékű. Felteszem, hogyha kiroppantom, akkor azt a fenyegető káoszt magát, azt a semmit találom benne [a közönség nevet], amely az elbeszélést generálja, vagy amely űr betöltésére az elbeszélésnek pontosan ez a morális aspektusa vonatkozik. Tehát milyen jó, hogy itt van. [Visszateszi a csokimikulást az asztalra.]

Tátrai Szilárd: Valóban izgalmas, hogy melyek azok a kérdések a regényben, amelyekre ez a semmi ad választ. Csak egyet szeretnék megemlíteni, a felvilágosodás problémáját. Azt a kérdést, hogy milyen értelmezői pozíciók konstruálódnak meg ahhoz, hogy szeressük, vagy éppen ne szeressük a regénybeli felvilágosodást. Egy részletet szeretnék felolvasni, amely a regény egyik legizgalmasabb figurájáról, Erzsóról, a szolgálóról szól. Ebben az iróniának az a némileg leszűkítő értelmezése jelenik meg, amely szerint az irónia mindig valamiféle fölényt jelent valamilyen szituáció fölött. A magam részéről relevánsabbnak érzem azt az átfogóbb értelmezést, hogy az irónia inkább távolít vagy relativizál, de most összpontosítsunk a fölényre. Csak egy mondatot olvasnék fel, amelynek az előzménye Erzsó érzékletes beszámolója arról, hogy egy kan ördögöt látott a magnóliafán. Erre Sophie a következőképpen reagál: „Elmagyaráztam neki, hogy a gonosz, ha egyáltalán létezik, a lélekben lakik, se szarva, se büdös szellentése nincsen, s amit látott, azt csak a hascsikarástól felizgatott képzelete vetítette elé. De Erzsó türelmetlenül, fölényesen legyintett. Lenézett bennünket tudatlansága miatt.”

Péterfy Gergely: Tudatlanságunk miatt.

Tátrai Szilárd: Igen, bocsánat, „tudatlanságunk miatt”, az előbb explicitté tettem az iróniát. Legalábbis azt a szintjét, ahol Török Sophie ironizál Erzsón. Ám a tudatlanság lenézése nemcsak Erzsónak, hanem Török Sophie-nak is az alapvető attitűdje, aki az embereket – Kazinczyhoz hasonlóan – aszerint ítéli meg, hogy műveltek-e vagy nem (például a testvérekhez fűződő viszonyban is ez a meghatározó). A „lenézett bennünket a tudatlanságunk miatt” konstrukció ennélfogva lehetőséget ad arra is, hogy ironikusan viszonyuljunk magához Török Sophie-hoz, illetve a magabiztosságához. Török Sophie tudása magabiztos, ahonnét egyértelműen megítélhető, kik a tudatlanok, és kik a tudók. A rokonok kapcsán ezt a kiindulópontot – Sophie elfogultságaihoz nagyvonalúan viszonyulva – akár még rendben lévőnek is tarthatjuk. Csak éppen ez az Erzsó az, akinél nem igazán hisszük el, hogy annyira tudatlan lenne. Ellenkezőleg: mintha a két asszonyt ugyanaz a bölcsesség jellemezné, függetlenül az egyik felvilágosultságától és a másik babonáitól. A fentebb idézett mondat iróniája ugyanakkor mindkettejük kiindulópontját relativizálja. Azt pedig, hogy itt egy valóban fontos szöveghelyről van szó, a regény mottója is megerősíti: „Ki háborgatja az embert a szabadságának gyakorlásában? A gonoszok.” És egy további, a felvilágosodással összefüggő morális kérdés: Mi nagyobb botrány, Soliman holttestének a kitömése, vagy pedig az az emberkísérlet, amit az élete során végrehajtanak rajta?

Beszkid Judit: Visszatérve Sophie-hoz, az elfogultságához és elbeszélői hitelességéhez, jellemzően az ő tudása, világlátása jelenik meg a regényben, amit ő maga a férjére alapoz. Még akkor is, ha nem ért vele egyet, vagy amikor nem reális, hogy minderről tudomást szerezzen, hiszen sokszor olyan eseményeket idéz fel, amire nemhogy nem emlékezhet, de még Kazinczytől sem szerezhetett tudomást, mert éppen arról van szó, hogy Ferenc nem figyelt akkor, vagy nem volt jelen…

Tátrai Szilárd: Igen, de a regény szempontjából ez talán mégsem baj. Létezhet olyan kritikusi viszonyulás, amely szerint csökkenti a regény értékét, hogy Török Sophie nem hiteles elbeszélő. Ám a regény pont ezzel a poétikai rekonfigurációval kérdezhet rá azokra az elvárásainkra, azokra a poétikai konfigurációinkra, amelyeket a művelt olvasó könnyen előhívhat, hogy milyen a hiteles auktoriális elbeszélő, milyen a hiteles én-elbeszélő. A Kitömött barbár arra kényszeríthet bennünket, hogy olvassunk másképpen, ha már minket, gyanakvó olvasókat sikerült kimozdítani a komfortzónánkból.

Péterfy Gergely: Én ezt egy filmes hasonlattal engedtem meg magamnak, azaz megyünk egy szubjektív kamerával a történetben, és időnként repülőről látjuk ugyanazt a jelenetet. Azért, mert moziban vagyunk. Ez az egész egy játék, egy konstrukció, én nagyon szerettem volna a viták élét azzal elvenni, a vádak méregfogát azzal kihúzni – noha teljesen jogos felvetések –, hogy minden ponton igyekeztem fölhívni a figyelmet a dolog eszementségére. Tehát, hogy ez nem óhajt egy kvázi-valóság szintjén megjelenni, ahol teljesen transzparens szöveget olvasunk. Hanem pontosan azt akarja, hogy egyáltalán ne transzparens szöveg legyen, itt minden konstrukció, és minden konstruálva van, amolyan marionettszerű bábokkal történő játék bábszínházi szintjén jelenik meg. A kedvenc műfajom az opera, aminél konstruáltabb kevés van, és mindig az lebegett előttem, hogy úgy csináljam meg a narrációt, hogy az olvasó érezze – ha teljesen egy pont nullás, akkor nem érzi, de ha már egy kicsit egy pont egyes, akkor már valószínűleg érzi –, hogy ez játék vagy konstrukció.

Melhardt Gergő: Ide kapcsolódik az, amit még nem említettünk, hogy ezt a könyvet lehet politikai allegóriaként olvasni, vagy regényként, vagy életrajzként, vallomásként is. Sokan történelmi regényként olvassák a Kitömött barbárt, műfaji címkeként gyakran ezt aggatják rá a kritikákban. Ami persze nem feltétlenül tartalmazza azt az előfeltevést, hogy mindenről hitelesen számol be, de ha elfogadjuk, hogy minden csak konstrukció, ráadásul föl is van hívva az olvasó figyelme arra, hogy egymással kevéssé összeegyeztethető dolgok vannak egymás mellett és hogy nem annyira hiteles az elbeszélő vagy az elbeszélők, akkor nem biztos, hogy tudjuk történelmi regényként olvasni. Esetleg annak egy ironikus változataként – ha már mindent ironikusan olvasunk.

Tátrai Szilárd: Az irónia és a művelt nő kapcsán megnéztem Umberto Eco széljegyzeteit A rózsa nevéhez. Olvasható ott egy rész a történelmi regényről is, ahol Eco három műfaji sémát vázol fel. Van a románc, amikor a regény alapvetően a képzeletnek ad formát, és a történet lehet akár egy régebbi korba visszahelyezve, akár a jövőbe egy sci-fi esetében. A második típus a „kard és köpeny”-típusú regény, amikor a múlt csupán díszlet, de az emberi cselekvések és motivációk teljesen jelenszerűek (például D’Artagnan úgy viselkedik, mint ahogy mi is viselkednénk vagy viselkedni szeretnénk hasonló szituációban). Amit Eco szűkebben történelmi regényként értelmez, az a múlthoz való reflexív viszonyulást jelent, tehát a múltnak egyfajta újraértelmezését. A Kitömött barbár kapcsán nehéz lenne eldönteni, hogy románcról, „kard és köpeny”-regényről vagy pedig a szűkebben vett történelmi regényről van-e szó. A regény mintha mind a három olvasatnak megadná a lehetőségét. Megfigyelhető tehát a sémák keveredése, szinkretizmusa. De nemcsak a történelmi regény különböző műfaji sémái aktiválódnak, hanem az én-elbeszélés műfaji sémái is, az életrajzé, a vallomásé. Természetesen már az én-elbeszélés és a történelmi regény sémájának aktiválása is szinkretikussá teszi a szöveget, összefüggésben a perspektívaváltásokkal. A történelmi regény sémájának aktiválása például totálképeket eredményezhet, az én-elbeszélés pedig szubjektív kameraállásokat. De térjünk vissza egy pillanatra az auktoriális elbeszéléshez. Poétikai szempontból nagyon izgalmas, hogy a regény rámutat az auktoriális elbeszélés perspektivikusságára is. A repülőgép-hasonlat nagyon találó ebből a szempontból is. Az auktoriális narrátor, habár elvileg mindentudó, soha nem tud mindent elmondani abból, amit tud, mindig szelektálni kényszerül. És habár mindenhatóként elvileg mindent megtehet, soha nem tud mindent megtenni abból, amit megtehetne. Mindig részleges az ő verziója is, ha úgy tetszik, mindig perspektivikus.

Péterfy Gergely: Egyetlen auktoriális elbeszélőnek sincs szabad akarata.

Vaderna Gábor: Igen, ezért mondtam, hogy mindentudó elbeszélő valószínűleg soha nem is volt. Egyik elbeszélő sem mond el mindent, és innentől kezdve a kategória értelmetlen. Honnan tudom én azt, hogy mindentudó, amikor nem mondott el mindent, egy csomó mindent elhallgatott? A történelmi regény kategóriával is az a baj, hogy nagy különbség van aközött, hogy ezt egy poétikai kategóriaként gondoljuk el vagy egy tematikus kategóriaként. Tehát ha valami a múltban játszódik, akkor magától értetődően történelmi regény lesz. A dolog visszájára én mindig azt a példát szoktam hozni, hogy amikor A kőszívű ember fiait Jókai megírta, akkor az még nem egy történelmi regény volt. Mert néhány évvel a megjelenés előtt történt a sztori, és mindenki gondolt a közelmúlt eseményeiről valamit, de mi már történelmi regényként olvassuk, és egy valamikori kortárs regény hirtelen időben messzire, történelmi távlatba került, és ezt most már történelemként, a történelem értelmezéseként olvassuk. A kettő között tulajdonképpen nincsen nagy különbség, csak másképp nevezzük a dolgot. Tehát arról, amit itt Eco felvet, hogy mitől lesz történelmi valami, és amire ő azt mondja, hogy az idővel való játék a lényeg, erről én azt hiszem, hogy ebben a regényben, miközben elég határozottan épít egy történeti anyagra, a Kazinczyval kapcsolatos tudásnak bizonyos elemeire, ezeket a történeti hagyományokat olyan mélységében forgatja fel, hogy tulajdonképpen nagyon távolra is kerül tőlük. A filológusi olvasat – amit Szilárd említett, és ami a recepcióban megjelent, hogy tudniillik Kazinczynál nem is úgy volt a dolog – nyilván ezért bukott ki, hiszen ha úgy akarnám olvasni, mint egy történelmi regényt, akkor az nem fog sikerülni. Tavaly karácsony után – jómagam és a kollégáim is akkor olvastuk ezt a regényt, mert akkor értünk rá – a korszak kutatói között egy kisebb vita bontakozott ki a Facebookon, hogy rendben van-e, hogy Kazinczyval ez történt. Olyan emberek vitatkoztak, akik értenek a témához, van, aki éppen a Kazinczy kritikai kiadást készíti, és éjjel-nappal Kazinczy-szövegeket olvas. A vita elgondolkodtatott: én és az említett kollégáim egy picit más olvasói vagyunk a könyvnek, mint kellene, hiszen sokkal élesebben látjuk az eltéréseket. Tehát én az apró nüanszokban is látom, hogy mi az, amikor a szerző elkezdett egy általam ismert sztorit, és látom azokat a pontokat, ahol beavatkozik, és a teljes abszurditásba fordítja az egészet, és totális groteszkké válik. Ez egy nagyon érdekes kérdés, hogy én nyilván nem tudom a – mondhatjuk így is – referencializáló olvasatomat kikapcsolni, az már attitűdbeli kérdés – és végül is a kollégáim ezen vitatkoztak –, hogy minket mindez zavar, vagy nem zavar. Engem annyira nem zavart, mert az első pár lap után rájöttem, hogy ez egy olyan szöveg, ahol ez így fog menni. De a kérdés ettől még kérdés marad: nemcsak azért volt groteszk a szöveg, mert kitömtek egy embert, hanem azért is groteszk volt, mert ezekben az apróságokban is folyton az abszurd irányába ment el. Azt a példát hozta valaki, hogy micsoda hülyeség, hogy a széphalmi kertben ástak egy tömegsírt. Persze, nyilvánvalóan hülyeség, miért is ástak volna éppen a Kazinczyék kertjébe? Ezen túl lehet lépni, és elgondolkozni, hogy mint jelenet – a filmhasonlat amúgy nem rossz, mert mint filmjelenet itt jól működne –, hogy kinéz az ablakon a szereplő, és látja, hogy temetik az embereket a kertjében. Itt nyílik egy út a gothic novel felé, egy rémtörténet felé – másfelől persze ez Kazinczy irodalomtörténetileg feltárt és a feltárandó szövegvilágában teljesen értelmetlen.

Péterfy Gergely: Igen, hát ez nehéz probléma volt. Őszintén mondom, fejtörést is okozott, hogy morálisan mint egykori bölcsész megengedhetem-e magamnak, hogy ilyen módon bolygatom föl az egyébként adatolható és ismerhető történeteket, és megtehetem-e azt, hogy fogom magam, és átgyúrom fikcióba. Aztán arra gondoltam, hogy gyerekkorom kedvenc olvasmánya, az Egri csillagok mi a jóistent csinált, ha nem ugyanezt. Nincs olyan a török háborúk vagy az egri ostrom kutatói között, aki nyugodtan alhatna, mert állandóan ott lebeg fölötte, hogy megkérdőjelezik. De ez Gárdonyival nem úgy van [nevetés]. Tehát vannak efféle furcsa szituációk minden nemzeti irodalomban, hogy megtörténnek hasonló esetek. Ugyanakkor olyan határozottan jelzi a regény tényleg az első oldalaktól kezdve, hogy egy fiktív történetről van szó, és nem is óhajt beletenyerelni más szakma territóriumába, sem irodalomtörténeti értelemben szignifikáns módon megnyilvánulni, hogy ennek a morális terhét le tudom tenni.

Vaderna Gábor: De itt nem is feltétlenül a hitel, a referenciális hitel a kérdés. Amikor a Vissza a jövőbe című film harmadik részében az 1980-as években élő fiatalember az ’50-es évekből visszaindul a vadnyugatra, akkor ott beöltöztetik az akkori vadnyugat-reprezentációnak megfelelően. Ott mondja, hogy „Clint Eastwood nem ezt a ruhát viselte”, mert ő már olyan Clint Eastwood-filmeken nőtt fel, amiket az ötvenes években még nem láthattak. És elmegy a vadnyugatra, és láss csodát, abban a világban tényleg mindenki úgy van öltözve, mint Clint Eastwood. Megkérdezik, hogy hogy hívják, azt mondja, hogy Clint Eastwoodnak hívnak, és a végső jelenetben újrajátszik egy híres Clint Eastwood-filmet, tehát ő maga Clint Eastwooddá válik. De ez a gesztus fölhívja arra a figyelmet, hogy nyilván Clint Eastwood maga is csak egy vadnyugat-reprezentáció. Szerintem itt is ez volt a kérdés, ez a vita arról folyt a regény kapcsán, hogy elfogadunk-e egy radikálisan más reprezentációt, s ha történelmi reprezentációként értelmezzük, akkor elfogadunk-e egy ennyire radikális gesztust, vagy azt mondjuk, hogy ez már sok, túlfeszített.

Péterfy Gergely: Világos.

Tátrai Szilárd: Más az episztemológiai státusza a kettőnek.

Vaderna Gábor: Ezért mondtam, hogy én ezt már nem történelmi reprezentációként olvastam, hanem olyan szövegként, ami bizonyos történelmi reprezentációkkal is játszik, de nem ez a lényeges benne.

Tátrai Szilárd: Igen. Abban egyetértünk, hogy egy poétikai vizsgálat is olvasati lehetőségekről beszél, és mi is többféle olvasati lehetőségről beszéltünk, de bizonyos olvasatok relevanciája azért mégiscsak vita tárgyát képezheti. Ezzel összefüggésben gondolom fontosnak egyfelől a fikcionalitás szempontját, másfelől a poétikusság szempontját. A Kitömött barbár egy poétikus szöveg, és így relevánsabbnak tűnik az a kérdés, hogy mennyire ad lehetőséget az esztétikai tapasztalatszerzésre, mint az, hogy mennyire megfelelő történelmi reprezentációként. Amikor korábban a hitelességről beszéltem a sémarekonfiguráció kapcsán, esztétikai hitelességet értettem rajta. A regény kanonizációja szempontjából ugyanis talán az az egyik legfontosabb kérdés, hogy hogyan és mennyiben kényszerít rá bennünket a szöveg, hogy ne úgy olvassunk, ahogy eddig megszoktuk.

Melhardt Gergő: Több, mint egy órája beszélgetünk, most adjunk lehetőséget a közönségnek, hogy kérdezzenek, szóljanak hozzá.

Szemes Botond: Elhangzott egy megkülönböztetés a regény lektűrnek nevezett és úgymond professzionális, gyanakvó olvasata között. Ez utóbbi kitüntetettsége abban állna, hogy észrevesz bizonyos töréseket, amelyek a fő-elbeszélő látszólag transzparens szólamának hitelét megkérdőjelezik. Törések alatt azt értem, hogy nyelvileg nem különülnek el a szólamok, olyan tudattartalmakról és eseményekről számol be Török Sophie, amelyekről egyszerűen nem tudhat, és így tovább. Azonban, legalábbis a regény kapcsán, nem látom a különbségtevés ilyen szintű hangsúlyozásának értelmét, ugyanis mintha nem nyernénk sokat azzal, hogy ezekre a törésekre felfigyelünk. Nem igazán tudom ezeket beilleszteni egy termékeny elemzésbe: valóban csupán törések maradnak. Miközben az olvasás folyamata mégsem bicsaklik meg, sőt, végeredményben mégis az elbeszélt, izgalmas események és az azokból leszűrhető tapasztalatok az érdekesek, azaz éppen amelyekre az egyszerűbbnek tételezett olvasás irányul. Szerintem a fontos kérdések ott merülnek fel. Amit eddig metareflexióként kezeltünk, azzal nem igazán tudtam mit kezdeni, számomra nem függesztődött fel az elsődleges olvasási kód.

Tátrai Szilárd: A lektűr és a magas irodalom között a kontinuumjelleget érdemes hangsúlyozni, amelynek én a két végpontjáról beszéltem korábban. Ám ez így is leegyszerűsítő. Az én saját, szofisztikáltnak hitt második olvasatom is, ha például az intertextuális kapcsolatokat nézzük az antikvitás vonatkozásában, eléggé lektűrszerű. Mivel nem voltam klasszika-filológus, sok – e tekintetben egyértelműen releváns – háttérismeretet nem tudok aktiválni. A lektűrszerűség aspektusai úgy válhatnának vizsgálhatóvá, ha az egyéni olvasatokat, illetve a tipikus olvasati lehetőségeket ebből a szempontból szisztematikusan összevetnénk.

Szemes Botond: Hasonló módon jártam el, mint ahogy Vaderna Gábor a történeti problémákkal. El kellett fogadnom, hogy problematikus az elbeszélő, és hogy nem igazán tudom, hogyan jutott el a sok közvetítésen keresztül hozzám a történet; mégis az érdekel. Úgy tűnik, ezekkel az össze nem illésekkel nem kezd semmit a szöveg, maximum arra hívja fel a figyelmet, hogy a múlthoz csak ellenőrizhetetlen közvetítéseken keresztül férhetek hozzá, de mintha mégsem az lenne a célja, hogy kétségbe vonja saját hitelét. Az olvasás során nem ez tűnt fontosnak nekem.

Tátrai Szilárd: Hát, Botond, próbálja ki, ha újraolvassa, hogy működik-e. [Nevetés] Amikor először olvastam, egy idő után hagytam a szakmai olvasatot. Hagytam, hogy vigyen a sztori. Kedvem lett egy jó sztorira – az első olvasatomat ez dominálta. Lényegében egy lektűrszerű olvasat volt. Még ha nem is volt sok időm, azt gondoltam, ez egyszer megengedhetem magamnak, hogy legyen ilyen is.

Péterfy Gergely: Kedvenc magyar regényemben, az Édes Annában szerintem ugyanez az első, második, harmadik olvasat-élményem nekem is megvolt. Elsőre elolvasom a sztorit, és aztán annak a pszichoanalitikus olvasatát vagy az egyéb szempontokat csak másodjára, harmadjára fogom megejteni, mert egyszerűen beránt a sztori, nem bírom letenni. Fontos volt, hogy úgy retorizáljam a szöveget, hogy legyen az olvasóban egy amolyan „hú basszus, hát nem tudom letenni” érzés.

Gintli Tibor: Kissé furcsállom azt a kritikusi hozzáállást, amely megbotránkozik a szöveg „ténykezelésén”. A történelem és a fikció játékos vegyítése a kortárs magyar irodalom megszokott jelensége. Ez a regény ennek a technikának egy olyan változatát képviseli, amelyet szerintem eddig kevesen csináltak. A megszokott metafiktív réteget elhagyva játszik referencia és fikció határaival. Ettől azonban a történelmi tények játékos kiforgatása és új narratíva keretében való elrendezése még ismerős marad, ezért a regény „ténykezelésén” aligha indokolt megrökönyödni. Márton László Testvérisége óta szerintem ez a technika egyre bejáratottabban működik, a kortárs irodalmi kontextus miatt pedig aligha szükséges minden esetben újra és újra a metafiktív kommentár eszközéhez nyúli. Ez ma már az előzmények ismeretében akár feleslegesnek vagy unalmasnak is hathat. Azt hiszem, inkább azért verhette ki a biztosítékot néhány irodalomtörténésznél a regény viszonyulása a történeti adatokhoz, mert mindez egy irodalmár élettörténetével történik. Ahol minden adatolva van! Péterfy nem akármilyen módon játszik a történelemmel, hanem nagyon finoman. Szerintem, Gergely, te azt csinálod, hogy megtévesztően pontos adatokat kombinálsz merész fikcióval, mellőzve a metafiktív utalásokat. Valószínűnek tetsző elemeket imitálsz, aztán rögtön játékosan átvezeted őket a képtelenbe. Egyszóval én nem sajnálom a klasszikus irodalmárokat, hanem irigylem őket, mert a szövegnek egy rétegét jobban élvezhették, mint mi. A játék abban áll, hogy ami olyannak indul, amire megesküdnénk, hogy így volt, a következő lépésben látványosan elszakad a referenciától. Szóval a klasszikus irodalommal foglalkozó kollégák aprólékosan, lépésről lépésre tudják követni azt a játékot, amit egy modern mester űz velük. [Nevetés.] Ha ezt a regényt, mondjuk, németre fordítanák, és osztrákok olvasnák, akiknél a „barbár magyar” mint narratíva bizonyos régiókban és társadalmi rétegekben még elevenen él, a tényszerűnek és a fiktívnek ez a játéka kevésbé működne. Ugyanis bármit elhisznek rólunk. [Nevetés.] Hogy egy alkimista magyar gróf a lánya jelenlétében a kémiai anyagokat saját spermájával keveri össze, az osztrák olvasóközönség egy része számára nem is lenne olyan hihetetlen. Persze, aki figyel, látja, hogy olyan kérdések vetődnek fel a szövegben, amelyek a felvilágosodás időszakában anakronisztikusak, egyszerűen nem azt a horizontot képviselik.

Szerintem van történeti tétje ennek a könyvnek. Kazinczy a mi kulturális tudatunkban a nagy megalapozó. Ebbe a státuszba állította az irodalomtörténet. Egyfajta alapítóatya. Erről az alapítóatyáról a szöveg azt mondja el, hogy egy másik – persze bizonyos értelemben anakronisztikus – perspektívából nézve fölvethető, hogy kisebbrendűségi érzésben szenvedő sznob volt. Ez persze nem azt jelenti, hogy Kazinczy kétségkívül sznob volt, hanem fölvetődik, hogy ez a nézőpont is lehetséges. Ezzel a megszokotthoz képest bizonyos értelemben új kontextusba helyeződik a magyar kultúrtörténet.

Másrészt a felvilágosodásra vonatkozóan is van történeti tétje a regénynek. Amit a toleranciáról és egyéb hasonló elvekről ma gondolunk, azt általában a felvilágosodásra vezetjük vissza. A szabadkőművesekről pedig azt szoktuk mondani, hogy „nahát, ők aztán igen”, ők a szabadságjogok legkövetkezetesebb képviselői. Ezzel szemben a regénybeli szabadkőművesek csak azért találkoznak Angelóval, hogy teoretice el tudják mondani magukról, hogy mi milyen frankó, toleráns gyerekek vagyunk. [Nevetés.] Ami azt jelenti, hogy vastagon benne állnak abban, ami ellen látszólag föllépnek. Mindez a felvilágosodás történeti értéséhez is fölkínál egy módot, jóllehet a regény nem a felvilágosodás hiteles történetét akarja elbeszélni, hanem azt játssza el, hogy egy sajátos, mai perspektívából nézve hogyan lehet alternatív módon elbeszélni az emberi szabadságjogok eszméjének történetét. Ennek van következménye nemcsak ránk, hanem a történeti korra nézve is.

Péterfy Gergely: Hát, valószínűleg ez az adornói-horkheimeri oldala a könyvnek indíthatta meg aztán a politikai pamflet értelmezési tartománya felé a dolgot. Merthogy engem nagyon érdekeltek ezek a kérdések a felvilágosodással kapcsolatban, izgattak meg idegesítettek, és számomra a mai napig fontosak, pont a jelenünkkel, az elmúlt huszonöt évvel kapcsolatban őrületesen fontosak ezek a kérdések. Tehát szándékom volt, hogy ebben a szöveg lehetőséget adjon a tükörjátékra, az ide-oda mozgásra, érzékeltetve, hogy ez nem egy lezárt történeti kor, amelyhez nincs semmi közünk, és különleges utazást teszünk egy régmúltba, amikor minden más volt, az emberek lovaskocsin jártak, és jaj, de érdekes. Mindez akkor nyílik ki, hogyha efelől kezdjük el kérdezni a könyvet, ekkor már szükségünk van azokra a kortárs elméletekre, amelyek természetesen a korban nem álltak készen, és ezt Sophie-n átcsempészni, vagy Sophie-t belekergetni ezekbe a kérdésekbe természetesen teljesen anakronisztikus gesztus volt. De szerintem a konstruáltság szempontjából ez is érthető, tehát, hogy látszódjék, ordítson róla, hogy konstrukció, nem pedig történelmi regény, amiről persze nem tudom, hogy micsoda.

Vaderna Gábor: Én amikor azt mondtam, hogy mi nem ez a regény, és hogy ez nem egy metafiktív történelmi regény, akkor épp arra gondoltam, hogy az a párosítás, hogy Márton Lászlótól a Batsányi-leírás az oké, de ez a Kazinczy-leírás, ez már nem oké, úgy jöhetett létre, hogy a kortárs irodalomértésben meghatározóvá vált a metafiktív, önmaga pozícióját folyamatosan ebben az iróniában, azaz a múlt és a jelen közötti ingázás iróniájában kijelölő és erre folyamatosan reflektáló szöveg elvárása. De mi az, hogy ez a regény nem reflektál erre, és nem mondja fel a leckét? És mi az, hogy nemcsak eltávolodik a történeti tárgyától, hanem egészen elszabadul? Miért kell neki történeti hagyomány, ha aztán nem azzal játszik, hanem felrúgja a szabályokat, és a történeti nonszensz irányába mozog el? Szerintem ez az oka annak, hogy létrejött, hogy volt egy ilyen elvárás ennek az olvasásával kapcsolatban – egy elvárás, hogy ha valaki egy történeti tárgyhoz nyúl, akkor annak illenék ezzel valamit kezdeni, illenék egy kicsit metafiktívnek is lenni, illenék magával a historikummal játszani. Azt mondtam, hogy ebben az értelemben ez nem egy történelmi regény, persze ettől még történelemről beszél, és történeti tétje van. Annyit tennék hozzá ahhoz, amit Tibor mondott, hogy például a modernitásban megjelent a „sznob Kazinczy” alakja is, Németh László azt mondta, hogy a „nemzet nagy finnyása” volt Kazinczy Ferenc, és erősen kiépült egy kritikus kép róla, nagyon erős kontúrokkal, méghozzá, hogy ez egy borzalmas nagy sznob, aki rendkívül kártékony figura volt. A regényben szerintem az az érdekes játék zajlik, hogy ez a Ferenc hol egy röhejes sznobként tűnik fel, hol pedig a magyar kultúra utolsó mentsváraként, és hogy ez a két…

Gintli Tibor: A kettő nem zárja ki egymást.

Vaderna Gábor… igen, a kettő nem zárja ki egymást, és egymás mellett van jelen. Ugyanez van magával a felvilágosodással is. Hogy a felvilágosodás a tolerancia kultúrája, de ennek a toleranciakultúrának a jegyében azért mégiscsak kitömünk egy néger embert, és odarakjuk a múzeumba, mert az milyen érdekes, hogy hisszük, hogy az emberek nevelhetők, s így az emberiség boldogabb lehet nevelése által, de közben embereken kísérletezünk és megkínozzuk őket. Tehát a regénynek az egyik kulcsmotívumával, ugyebár a barbársággal kapcsolatban az a kérdés, hogy akkor most Kazinczy a barbár, vagy a magyarok a barbárok, akik körülötte vannak, és őt nem értik? Ez a kérdés nyitva marad, hiszen amit az imént Szilárd is felolvasott, Erzsó beszéde, az épp annak az iróniáját nyitotta meg, hogy a szolgáló felől, aki mindenféle babonákban hisz, Kazinczy egy barbár. Meg a helyiek szerint is: Kazinczy egy barbár. Kazinczy számára meg nyilván – az ő kulturális horizontján – a többiek barbárok. A regény ebben a folyamatos ingázásban mozog, hogy ez egy eldöntetlen kérdés marad.

Gintli Tibor: Ahogy a könyv a komikummal bánik, az szerintem az egyik legnagyobb teljesítménye. Ez a folyamatosan fenntartott finom, nem harsány, nem látványos, játékos komikum, amelyben a távolság megteremtésének legalább olyan szerepe van, mint a poénnak. A finom arányérzék másik jele a klasszikus műveltséggel folytatott játék. Tudjuk, hogy klasszika-filológiát tanultál, de ezt a tudást úgy vitted bele a szövegbe, hogy az nem terheli meg, az egésznek megmarad a játékossága. Ezek szerintem egészen finom megoldásai a szövegnek. Ha itt az ember egy kicsit hibázik, akkor a játék könnyen nagyképűsködésbe vagy okoskodásba fulladhat.

Péterfy Gergely: Igen, igen.

Gintli Tibor: Szerintem ebben a szövegben ez nagyon a helyén volt, amihez nagyon jó arányérzék kell.

Péterfy Gergely: Igyekeztem egy nagyon liberális univerzumot teremteni, amit Török gróf figurájával is szerettem volna erősíteni. A vele történő, merőben irracionális események kapcsán – például, hogy megkettőződik, vagy hogy a dunai átkelésen eltűnik a révész – nagyon sokat gondolkodtam, hogy ezt a kedves grófot bolondnak állítsam-e be, és ezt egyértelműen az olvasó tudtára adjam, vagy pedig nyissak arrafelé, hogy a világ túlságosan komplex ahhoz, semhogy egyetlen világnézet rendszerének vessük alá. Kérdés volt, hogy legyen-e egy reflexív szintje a szövegnek, ami ezeket az irracionális eseményeket folyamatosan a ráció felől ellenpontozza. Tehát, hogy Sophie mi az ördögöt kezdjen ezzel. Végül úgy döntöttem, hogy meghagyom eldöntetlenül, ami egyszerre olvasható patetikusan, ugyanakkor tök viccesen is, és igen, azon igyekeztem, hogy legyen egy nagy ekvilibriuma ezeknek az elemeknek, és ha mindez megjelenik az olvasó elméjében, akkor az igen nagy öröm számomra. Sőt, fegyvertény. [Nevetés.]

Evellei Kata: A címbéli barbár kapcsán azon töprengtem, hogy ahhoz, hogy valakit kitömjenek, kitömhessenek, nem kell feltétlenül barbárnak lenni, és hogy valaki barbár, azzal együtt jár-e az, hogy kitömik. Tehát ez az objektifikáció, hogy tárgyiasítjuk a barbárt.

Melhardt Gergő: Sophie sokszor beszél arról, hogy ő is ki van tömve, nemcsak a terhesség kapcsán, hanem ahol azt mondja, hogy Soliman története az utolsó kis anyag, amivel Ferenc kitömi őt. Elmesél neki valamit, amit korábban nem ismert, olyan tudást ad át neki, amit korábban nem tudott. Innen nézve lehet, hogy ezt megelőzően Sophie is barbárnak volt nevezhető, mert nem volt meg ez a sztori a fejében. Persze, nagyon metaforikusan kell érteni a kitömést és a barbárságot is, de fontos, hogy mind a három főszereplőnél megjelennek ezek a képek, csak a metaforikusság különböző szintjein.

Péterfy Gergely: Igen, úgy próbáltam összerakni, hogy a kitömés az egyrészt az ember megképződésének a folyamata, vagy a társadalmi én megképződésének a folyamata, amelybe folyamatosan idegen anyag kerül be, és idegen anyag konstituálja. Állandóan annak van kitéve az én, hogy mások meghatározási agressziójának a tárgya lesz. Az ez ellen zajló küzdelem folyamatos dinamikáját – hisz mindig vannak erősebbek – végül is a hatalmi diszkurzus uralja, és reménytelenül tragikussá vagy sötétté teszi.

Tátrai Szilárd: A kitömés ugyanakkor több esetben olyan pozitív konnotációkkal is megjelenik, mint például a beteljesedés, a megalkotottság. Természetesen mindez kaphat ironikus értelmezést, de lényeges, hogy Sophie azonosul ezekkel a pozitív fogalmakkal. Az összevarrás motívuma is hangsúlyos helyen jelenik meg.

Beszkid Judit: Sophie Ferenc halálára mondja azt, hogy ez volt az utolsó öltés.

Tátrai Szilárd: Igen! Úgy vélem tehát, hogy a sötétség nem abszolút. Nehéz egyértelmű, könnyen előhívható értelmezéseket hozni a motívumoknál, és ha igen, azok viszonylagosítják egymást.

Péterfy Gergely: Ennek a diszkurzivitását vagy dialektikáját mindig meg akartam tartani, tehát hogy sose fusson ki egy jelentésre, hanem mindig át is billenjen egy másikba. Ez a stabilitás–instabilitás, amit említettem.

Beszkid Judit: Ami miatt a barbárság–műveltség is folyamatosan újraértelmeződik: Kazinczy a Grabenen magyar ruhában sétál, otthonra viszont Goethe feleségének a képét teszi ki, de amikor az leesik a málladozó falról, ők maguk is kinevetik. Valóban nagyon soktényezős ez a képlet.

Péterfy Gergely: Igen, fontos, hogy ne legyen végső nézőpont, vándoroljon a fókusz.

Tátrai Szilárd: Állandó éberség és folyamatos káosz – Schlegel mondja az iróniáról.

Péterfy Gergely
Kedves Szilárd!
(levél a szerkesztőhöz)

2018 augusztusa van, már rég lejárt a határidő, amikorra neked ezt a szöveget ígértem, mindjárt indulok Sanghajba, ülök Kisorosziban a világvégi kánikulában – a szobában is majdnem harminc fok van, kint a teraszon, a napon legalább ötven –, és unszolásodra megpróbálok visszaemlékezni azokra az évekre, amikor a Kitömött barbárt írtam, de – és talán ez is a világvégi forróság számlájára írandó – nem nagyon jut eszembe semmi. Vagy ha mégis, akkor leginkább a három eszköz, amin dolgoztam – egy Asus notebook, egy Samsung tablet külső bluetooth-os billentyűzettel és egy fekete füzet, amihez akkor folyamodtam, ha nagyon elegem lett a képernyők fényéből, és másképp akartam kézbe venni a mondatokat. A notebook széles, kemény darab volt, elég jó monitorral, úgyhogy még erős fényben is jól lehetett rajta dolgozni, és metálos feketésbarnán, kígyóbőrszerűen irizáló burkolata volt apró, alig látható rombuszmintával, amitől nyert valami letisztultan alvilági hangulatot. Ezzel többnyire csak otthon dolgoztam, nem emlékszem, hogy nagyon magammal hurcoltam volna. A Samsung tabletre vettem egy szétnyitható műanyag tokot, amelyre fel lehetett támasztani, és úgy illeszkedett rá a billentyűzet, mintha az egész egy pici notebook volna. Volt valami bug a bluetooth-szoftverben, amitől késett a kijelzőn a leütés, ha gyorsan egymás után pergettem a betűket, a sorrendjük bizarrul összekeveredett. De szerettem rajta dolgozni, mert télen a nagykabátom belső zsebében is elfért és a szöveg ezen a visszafogott fényű képernyőn valahogy távolabbinak, objektívebbnek tetszett, távolabbról tudtam általa szemügyre venni a mondatokat, és ez segített a józanságban. A fekete, csíkos füzet címlapján, alul a MONOCROMO felirat állt, a gyártó Pigna cég logója egy körbe illesztett P betű, amelynek tövében egy kiterjesztett szárnyú sas pihen (bár nem tudom, pihennek-e, ha ki van terjesztve a szárnyuk). A felirat szerint a cég 1870-ben alakult, ez, a sas és a Monocromo egyaránt imponált. Kellemes tapintású, közepesen fényes papír volt, töltőtollal, zöld tintával vagy zöld zselés tollal írtam rá. Ha füzetbe írok, mindig a jobb lapra írok, aztán ami utólag eszembe jut, azt a bal lapra. Néha azt csináltam – átviendő a szöveg lendületét, nehogy indítómotor híján ne tudjam beindítani a nagymotort –, hogy kinyomtattam pár oldalt, beragasztottam a jobb lapokra, elkezdtem a javítgatást a bal oldali lapokon, aztán így lendületet véve folytattam az írást tollal a csíkozott lapokon. Aztán átírtam a gépbe a javításokat és az új szöveget, és ott folytattam. Aztán ha elfáradt a szöveg a képernyőkön, megint átmentem új lendületet venni a füzetbe.

A szöveg legnagyobb részét otthon írtam, Kisorosziban, a kertre és a Kisvillámra néző, déli szobában. A perzsa selyemakác még sokkal kisebb volt, de nyáron már ugyanígy tele volt rózsaszín pamacsokkal, mint most; a lugas is megvolt, csak jobbra, nyugatra nem a cseréppel fedett kertfal állt, mint most, hanem hét-nyolc méter magas oszloptuják, amiket aztán azért vágtam ki, mert a nagy hó ’15-ben vagy ’16-ban letörte az ágaikat, és reménytelen volt rendbe hozni őket. Reggel, ahogy felkeltem hat, fél hét körül, már kávézás közben nekiláttam a munkának, és kilencig, tízig írtam, ameddig képes voltam koncentrálni. Amikor lemerült az agyam, elmentem futni, vagy a Szigetorrba vagy a rétre, vagy, ha nagy volt a hó vagy a sár, a falu utcáin. Hét-nyolc, néha tíz kilométert futottam, a mobilról hallgattam hozzá bluetoothos hangszóróval a zenét, többnyire punkot, azon belül is legtöbbször Paris Violence-t, néha ELP-t. Bár az agyam már lassabban dolgozott futás alatt, mint a kora reggeli órákban, itt is kidobott ezt-azt, amit korábban kérdésként feltettem magamban. Futás közben nem is annyira szerkezeti ötletek, fordulatok vagy a metaforák újabb metamorfózisai jutottak eszembe, hanem inkább tagmondatok, szószerkezetek, ezeket gyorsan felmondtam a hangrögzítőre, vagy beírtam jegyzetbe a telefonba. A másik, amit futás alatt csináltam, az az elgyávulásaim elleni harc volt. Minél inkább fáradtam, annál inkább hajtottam magam, miközben azt ismételgettem, hogy akkor is megírom ezt a regényt, csak azért is, akármi áron. Néha az egész látóhatárt elfedő gomolygással borított el a reménytelenség és a kishitűség, ilyenkor még többet futottam és még keményebben ostoroztam magam. Ez többnyire használt. Néha persze nem: ilyenkor napokig nem tudtam leírni egy mondatot sem, és minden korábbi mondatot hitványnak láttam, és az egész regényt, úgy, ahogy van, elhibázottnak és értelmetlennek.

Futásból hazatérve még nekiültem egy kicsit, beírtam, ha olyasmi jutott odakint eszembe, ami az épp munka alatt lévő vagy a korábban megírt részekhez tartozott, az ötleteket pedig beírtam a vázlatba a megfelelő helyre. Aztán megebédeltem, és kora délután elmentem edzeni Szentendrére. Az edzőterem akkoriban egy régi borospincében működött a Bodor udvarban, a Rákóczi Gimnázium és a Szent András Általános Iskola által körülvett terecske nyugati oldalán egy hosszú, egyszintes házban, amelynek fallal körülvett udvarába ingyen be is lehetett parkolni. A pince felső, magasabban fekvő, nagy belmagasságú részében alakították ki az edzőtermet, utána következett egy szűkebb pincerész, ahová lépcsőn kellett lemenni. Itt állítólag korábban gombát termesztettek, a falak dohosak voltak. Egy ideig tracking-edzések folytak ott, aztán egy nagy esőzés után elöntötte a víz, és nem lehetett tovább használni. Aztán a víz időnként az edzőteremben is feljött, a tulajok kétségbeesetten próbálták szivattyúval orvosolni a dolgot, de kevés sikerrel. A puzzle-szerűen illeszkedő gumipadló résein felnyomakodott az alatta tocsogó víz. De éppen ezért volt valami megkapó a helyben, emiatt a lerobbantság miatt. Lenyomtam az adagomat, minden nap mást: váll-, mell-, hát-, kar-, láb-napokat tartottam, és igyekeztem minden nap menni. Valahol mindig éppen izomlázam volt, és ez jól esett.

Edzés után elmentem a Kedves Kávézóba, amely a Főtér városháza felőli csücskén áll. A bejárattól balra, a térre néző ablak mellett volt az asztalom, ez ebben az időpontban többnyire üresen állt. Ha mégis ültek ott, annyira elkedvetlenedtem, hogy rászoktam, hogy edzés előtt odatelefonáljak, hogy lefoglalják nekem. A dupla presszókávém és a vizem már kérdezés nélkül hozták ki a pincérek. Itt elővettem a notebookot a billentyűzettel, letöltöttem a Dropboxból az otthon feltöltött fájlt, és folytattam az írást. A turistacsoportokon kívül ilyenkor Szentendrén nem nagyon mozgott senki, legfeljebb a gimnáziumból kiszabadult tinik jöttek be egy kis fecsegésre. Szerettem itt írni az ablak mellett, ez a perspektíva – és mondom, a tablet sajátosan távolságtartó felülete – segített más szögből, távolabbról rálátni a mondatokra. Így aztán itt másféle dolgok jutottak eszembe, mint amik otthon eszembe jutottak volna.

Késő délután, amikor leégettem a délutánra maradt üzemanyagot az elmémben, visszamentem a Bodor udvarban hagyott autóhoz és átmentem szaunába Leányfalura. Ha szerencsém volt, és még eszembe jutott egy-két dolog, olyankor visszamentem az öltözőbe, elővettem a telefont és felmondtam vagy feljegyeztem, hogy ne felejtsem el.

Ez volt a leggyakoribb napirend, de volt, hogy át kellett variálni a dolgokat. Egy ideig egy kocsival jártunk, akkor Éva reggel elindult, kitett engem az edzőteremnél, én végigjártam a körutamat a Kedvesen át a szaunáig, ahol aztán este felvett, és úgy mentünk haza. De olyan is volt, hogy egyből a szaunánál szálltam ki, és ott írtam egész délelőtt a tableten a napozóágyon, és csak este mentem el futni fejlámpával a rétre.

2011 és 2014 között volt néhány hosszabb-rövidebb utazásunk, két hét Dél-Amerika, Spanyolország, Olaszország, Egyiptom, horvátországi nyaralás Kovácsékkal, egyszer pedig elmentünk kiskutyát venni Franciaországba, és akkor néhány gyönyörű napot Le Mans-ban töltöttünk: ezekre az utakra is eljött velem a tablet, és ha beültünk reggel vagy délutánonként kávéházba, tudtam haladni a szöveggel.

Észrevettem, hogy nagyjából 5000 karakter az a mennyiség, amit stabilan meg tudok írni, ezt tűztem ki célul, és igyekeztem addig nem felállni az asztaltól, ameddig ezzel el nem készültem. Többféle vázlat mentén haladtam: ott volt az általános regényterv, amely nagy vonalakban tartalmazta, mi hogyan következik egymás után, volt egy glosszáriumféle a motívumokról, metaforákról, és egy részletes terv az épp előttem álló részről, a következő bekezdésekről. Ahogy írtam a mondatokat, sorra jutottak eszembe dolgok a regény távolabbi és közelebbi helyeihez, ezeket gyorsan felírtam, hogy ne felejtsem el, és visszatértem a mondatba. Ahogy haladtam előre, felsejlettek a következő bekezdések körvonalai, ezeket vázlatosan leírtam, aztán sorra kidolgoztam. Úgy haladtam, mint a legenda szerint a róka a hóban: eltöröltem a lábnyomaimat – amit készre írtam, annak a vázlatát kitöröltem. Nem mentettem minden nap új fájlba a dokumentumot, de hetente vagy havonta megtettem, hogy szemlézni tudjam a változásokat. Ez többször kapóra jött, amikor kiderült, hogy mégiscsak kéne ez-az, amit valamelyik átolvasásnál kidobtam, és az aktuálisan munka alatt álló fájlból már hiányzott. Stresszeltem azon, hogy mi van, ha kirabolnak, ellopják a laptopom, a notebookom, úgyhogy folyamatosan pendrive-ra és Dropboxba is mentettem a doksikat, meg a biztonság kedvéért még Google Drive-ra is. Havonta legalább egyszer levélben is elküldtem egyik emailcímemről a másikra, onnan meg Évának. Többször ki is nyomtattam, már nem tudom, legalább tíz, tizenöt alkalommal, Éva mindig a nyomtatott szöveget olvasta, és abba jegyzetelt bele.

Meg az is eszembe jut, hogy hónapokon át azzal álmodtam, hogy írok – ez lenne a negyedik eszköz, ez a belső írógép. Meg az a különös, bizsergető érzés, ami sokszor elfog, amikor írok: hogy ez a dolog nem is annyira teremtés, valami új létrehozása, hanem sokkal inkább emlékezés. Pontos felidézése valami majdnem elfelejtettnek. Mintha minden mondat egy valamikor memorizált, de már nagyon régen fel nem idézett szöveg része lenne; a bekezdések összekeverednek, mint amikor az ember már nem tudja, hogy az „Értünk Kunság mezején” az a „Bújt az üldözött” előtt vagy után következik; minden megtalálás, biztosnak érzett felidézés magával hoz még emlékeket – felsejlik a következő mondatból egy hasonlat egyik fele, egy távoli toronyházként emelkedik ki a ködbe borult városból egy lentebbi bekezdésből egy éles jelző.

Ha kimondom magamban Angelo Soliman nevét, az úgy hat rám, mint egy varázsszó, afféle mutabor, amely Hauff meséjében gólyává változtatta a kalifát. Csak ettől a varázsszótól nem én változom meg, hanem körülöttem a világ. Eltűnik a valóság, amelyben vagyok, és újra 1988 van, Frankel Leó út 21–23., a harmadik emeleti, Rózsadombra néző lakás abban a gigászi, kétgangos, sárgásbarnára festett háztömbben, amely a Margit kórház és a Lukács fürdő között magasodik. Itt éltem a rendszerváltás éveiben a gangra és a sötét belső udvarra néző cselédszobában, amely a konyhából nyílt. ’86–87-ben a Gellérthegyen laktam későbbi első feleségem lakásában, innen jártunk egyetemre, aztán jobbnak láttam, ha külön költözöm, ekkor jött megoldásként nagyanyám lakása, ahol akkor már vagy öt-hat éve ott lakott Bori húgom, aki tizennégy évesen elköltözött anyáméktól. Ott lakott az első férje is, Jozsó, akivel pompásan elvoltunk, nagyon szerettem ezt a vidám, cinikus fickót. Nem mesélek ezekről az időkről most hosszasan, akit érdekel, olvassa el A B oldalban. Ami a jelen tárgy szempontjából fontos, az az első találkozás Angelo Solimannal, ami ennek a költözésnek, a cselédszobának és végső soron Jékely Zoltán nagyapámnak köszönhető. A könyvei egy része akkor még nem vándorolt át a PIM-be, hanem ott volt abban a cselédszobában – többek között a teljes Kazinczy-levelezés dióbarna kötetei. Egy nap találomra felütöttem a második kötetet és egyenesen beletenyereltem Angelo történetébe.

A találkozás egészen megrendített, és abban a pillanatban éreztem, hogy valami egészen rendkívüli dolgot találtam.

Magyar szakra jártam, túl voltam a régi magyar irodalom szigorlaton, és biztos lehettem benne, hogy Kazinczyval kapcsolatban ezt a történetet senki sem vette elő az irodalomtörténetben – legalábbis Kulin Ferenc, akinél Kazinczyt vettük, biztos nem tett róla említést. Akkor még nem tudtam eleget ahhoz, hogy megértsem, mi volt ennek az elhallgatásnak az oka, és ahhoz sem tudtam eleget, hogy a történet minden zegzugát átlássam – csak azt éreztem, hogy ezt a különleges kincset nekem tartogatta az idő, s nem kótyavetyélhetem el. Bizonyítéka annak, hogy a dolog mióta foglalkoztat, például a 2002-ben megjelent, Kepes András szerkesztette Könyvjelző c. antológia, ahol fiatal íróként beszélek arról, hogy meg akarom írni ezt a történetet (csak az érdekesség kedvéért ide írom, hogy kik számítottak akkor fiatal írónak: Bartis Attila, Balogh Róbert, Cserna-Szabó András, Darvasi László, Dudás Attila, Erdős Virág, Esze Dóra, Ficsku Pál, Grecsó Krisztián, Háy János, Jónás Tamás, Kiss Ottó, Kőrösi Zoltán, Lovas Ildikó, Maros András, Pacskovszky Zsolt, Péterfy Gergely, Teslár Ákos, Vörös István, Zoltán Gábor).

Ebben az évben én már kint voltam Bécsben, és a Haus-Hof- und Staatsarchivban olvasgattam a bécsi szabadkőműves páholyok iratait. 2001-ben adtam be a pályázatot az Eötvös-ösztöndíjra, amelynek az elnöke akkor Szegedy-Maszák Mihály volt, édesanyám egyetemi évfolyamtársa, családunk régi barátja – 2015-ben aztán ő tartotta a laudációmat a Katona József színházban, amikor a Kitömött barbár megkapta az Aegon-díjat, és az este végén már kissé kapatosan megöleltük egymást, és én azt találtam mondani, hogy lám, mindennek értelme volt. Mihály akkor már tudta, hogy hamarosan végez vele a rák, ennek ellenére azt válaszolta, hogy igen, így volt jó minden. (A másik fontos pártfogó, akinek szerepe volt abban, hogy megtaláljam és megírjam Angelo történetét, ezen az estén szintén üzent: hazafelé menet megálltunk Évával egy trafiknál, és ahogy kiszálltam a kocsiból, hogy bemenjek cigiért, a járdán a Kortárs 1977. júniusi számába botlottam, benne Jékely Zoltán Széchenyi-esszéjével.)

A bécsi hónapokban minden helyszínt bejártam, és lehetőség szerint mindent elolvastam, ami Angelóhoz kapcsolódott – de ha röviden kell elmondanom, mit csináltam, az áll a legközelebb az igazsághoz, hogy habzsoltam Bécset. Keresztül-kasul bejártam a várost a Neugebäudétól a Névtelenek temetőjéig, az UNO-Zentertől a Shopping Zenter Südig, végigjártam a múzeumokat és a kávéházakat, a külvárosokat és a katakombákat a Stephansdom alatt, esténként pedig a Stehbeislban sörözve hallgattam a bécsi dialektust a Windmühlgasse 6. szám alatt, ahonnan már csak pár lépést kellett menni a Blümelgasse 1-be, pompás kis lakásomba, amelynek az ablakai – és ebben is van valami sorsszerű – az Esterházy-parkra néztek. A lakást édesanyám keresztapja, Jékely nagyapám szívbéli jó barátja, az ’56 óta Bécsben élő Berenczey Kováts Gyula szerezte nekem, a szomszédom pedig – hogy is lehetett volna másképp – egy Batthyány-grófnő volt.

Az összegyűjtött anyagból 2005-ben PhD-értekezést írtam a Miskolci Egyetemen, ahol akkoriban tanítottam. A disszertáció-írásra lehetett igényelni fél év fizetett szabadságot (ahogy az ösztöndíj idejére is), ez kényelmes helyzet volt, így maradt időm alaposan végiggondolni a dolgokat. A disszertáció ambíciója sem több, sem kevesebb nem volt, mint hogy összefoglaljam magam számára mindazt, ami erről a történetről a forrásokból megtudható. Így jelentősen közelebb jutottam ahhoz, hogy a regény világát meg tudjam teremteni. Elolvastam elegendő korabeli útleírást, naplót, levelezést és irodalmat, és főleg elegendő kéziratot ahhoz, hogy úgy érezhessem, beleszagoltam a 18. század levegőjébe. Még ha fehér cérnakesztyűben is, de megérinthettem Angelo Soliman aláírását a levéltárban, és tudtam, mit jelent, amikor Kazinczy – emlékező sorait írva kettejük barátságáról – háromszor kér áldást a nevére. Semmi akadálya nem volt tehát, hogy elkezdjem megírni a regényt, mégis el kellett még telnie négy évnek, hogy nekiláthassak – egy válás és egy házasságkötés után.

Először a Kazinczy-részeket írtam meg, mert abban voltam bizonytalanabb. Angelóval olyan sokat foglalkoztam, hogy a története a fejemben nagyjából kész volt. Éreztem, hogy a vele kapcsolatos fejezeteket könnyebb lesz megírni. Délelőtt meg kora délután írtam, este pedig vagy Kazinczy-leveleket olvastam, vagy valami hozzá kapcsolódó szöveget, feljegyzéseket a kolerajárványról, korabeli alkímiát, ilyesmiket. Éva akkor kezdte el írni az Egyasszonyt, ő hajnalban kelt, 3–4-kor, mire én 6-kor elkezdtem írni, már nagyjából megvolt a napi penzummal. Hetente többször megmutattuk egymásnak, hol tartunk – egymás első olvasói voltunk, és mindenféle kátyúkból kihúztuk egymást.

Mészáros Sanyival folyamatos kapcsolatban voltunk, háromszor vagy négyszer küldtem át neki a kéziratot különféle stádiumokban. A címet végül ő adta egy hosszú ötletelés végén, amelyben volt az Idegen testektől kezdve A schönbrunni állatgondozón át mindenféle bizarr torszülemény. A borítóhoz átküldtem a tervezőnek, Hrapka Tibornak két fotót, a pillangókat ábrázoló metszetet és a Zur Wahren Eintracht páholy egyik jelenléti ívének másolatát, ezeket végül fel is használta. Az első kiadás pokoli sok nyomdahibája abból fakad, hogy miután négyszer végigjavítottuk a szöveget, a pozsonyi irodából valaki mégis a javítatlan verziót küldte el a nyomdába. De a tizedik kiadásra már ezek a hibák is eltűntek.

Melhardt Gergő
A Kitömött barbár recepciója1

I. Magyar nyelvű recepció

1. kritikák, recenziók

Ács Pál, „Valamit végzetesen elmértünk”. A Kitömött barbár és egy eszme halála, Magyar Narancs, 2015. 08. 06, 34–35.

Balajthy Ágnes, A különbözőség halálos veszélye, Alföld, 2015/5, 121–126.

Balázs Imre József, Tíz mondat a desztillációról = Uő, Ezeregy mondat. Kritikák a kortárs irodalomról, Marosvásárhely, Lector, 2017, 146–147.

Bányai János, Barbárok és idegenek = Uő, Író(k), könyv(ek), prózá(k), I–II, Újvidék, Forum, 2014–2015, II, 160–163.

Bence Erika, Az emember tragédiája = Uő, Miért sír Szulimán? Elemzések, bírálatok a magyar irodalom köréből, Budapest, Cédrus Művészeti Alapítvány–Napkút, 2017, 235–248.

Béres Norbert, A test börtöne, Helikon, 2015. 02. 21, www.helikon.ro/.

Bodroghi Csilla, A skorpió és a krokodil, Pannonhalmi Szemle, 2015/1, 118–120.

Csuka Botond, Az erőszak emlékműve, Szépirodalmi Figyelő, 2015/1, 64–69.

Deczki Sarolta, Olümposz Mucsán, Új Forrás, 2015/8, 49–56, ill. Uő, Fordított világ: kritikák, tanulmányok, Miskolc, Szépmesterségek Alapítvány, 2016, 123–131.

Diószegi-Horváth Nóra, Egy ragyogó elme örök méltósága, Vasárnapi Hírek, 2014. 09. 07, 22.

Evellei Kata, Bőrbe írt történelem, Kalligram, 2014/10, 100–102.

Farkas Anita, Pusztító kolera, Magyar Demokrata, 2014. 11. 05, 56.

Földes Györgyi, Ex Libris, Élet és Irodalom, 2014. 11. 22, 19.

Fűzfa Balázs, Idegenként otthon, Édes Anyanyelvünk, 2015/2, 13.

Gaborják Ádám, A bőr titkai, Népszabadság, 2014. 06. 14–15, 16.

Gálovits Rózsa, Péterfy Gergely: Kitömött barbár, Nőileg: Az erdélyi nők magazinja, 2015/3, 20.

Gegő Virág, „Azért voltunk olyanok, mert nem tudták megmondani, hogy milyenek.”, Székelyföld, 2015/4, 151–154.

Györffy Miklós, Pályám képzelt emlékezete, Jelenkor, 2015/5, 583–589.

Horváth Csaba, „A barátság, gyermekeim, visszafojtott sírás”, Kalligram, 2015/12, 85–88.

Károlyi Csaba, Gács Anna, Margócsy István, Visy Beatrix, ÉS-Kvartett Péterfy Gergely Kitömött barbár című regényéről, Élet és Irodalom, 2014. 11. 07, 20–21.

Károlyi Csaba, Testvériség, Élet és Irodalom, 2014. 07. 25, 21.

Keresztesi József, Kilépés a múzeumból, litera.hu, 2014. 06. 16, litera.hu/.

Kolozsi Orsolya, Az idegenség botránya, Bárka, 2015/1, 106–108.

Koncz Tamás, Péterfy Gergely: Kitömött barbár, Kortárs, 2015/7–8, 176–177.

Krisztián Renáta, Barbárok? Tiszatáj Online, 2015. 07. 25, tiszatajonline.hu/.

Láng Zsolt, Belépni a könyvbe. Szécsi Noémi: Gondolatolvasó, Péterfy Gergely: A kitömött barbár, Látó, 2014/11, 102–105.

László Szabolcs, A felvilágosult preparáció története, Korunk, 2014/10, 117–119.

Marx József, Péterfy Gergely: Kitömött barbár, egyoldal.blog.hu, 2016. 11. 27,.

Medgyesi Emese, Kortárs oratórium, Székelyföld, 2017/9, 156–161.

Mizser Attila, Kemény kötés. A középszerűségen innen és túl. Négy regény Mizser Attila könyvespolcáról, Új Szó, 2015. 06. 06, 21.

Nagygéci Kovács József, Száraz muskotály. Péterfy Gergely öt éve megjelent Kitömött barbár című regényéről, Pannon Tükör, 2019/4, 82–85.

Nemes Z. Márió: „Márpedig, ami nincs, az csak az ördög műve lehet.”, Műút, 2014/6, 61–65.

Osztovits Ágnes, Az elszalasztott lehetőség, Heti Válasz, 2014. 09. 04, 38.

Patócs László, Fekete test, néma nyáj, Híd, 2015/5, 122–127.

Pelle János, A barbár és az idegen. Péterfy Gergely regénye Kazinczyról, Magyar Nemzet, 2014. 10. 11, 35.

Pogrányi Péter, Idegen szemmel, Revizor, 2014. 10. 07, revizoronline.com/.

Rostás Eni, A fekete test börtönébe zárva, KönyvesBlog, 2014. 07. 20, konyves.blog.hu/.

Sebők Annamária, Fut a delizsánsz az őszi avaron, Irodalmi Szemle Online, 2015. 04. 15, irodalmiszemle.sk/.

Szabó Gábor, Az idegen birtoklása, Műút, 2014/6, 65–69.

Szarka Klára, Mágia és romantika, Eső, 2015/1, 81–85.

Szegedy-Maszák Mihály, Péterfy Gergely méltatása és köszöntése az Aegon Művészeti Díj átadásán, Élet és Irodalom, 2015. 04. 10, 9.

Szilágyi Márton, Egy preparátum titkos élete, Kalligram, 2014/10, 97–100.

Takács Ferenc, Fekete Orfeusz, Mozgó Világ, 2014/12, 106–109. (L. még: Uő, Kapirgáló. Ön-kritika, avagy a felsülés hermeneutikája, Magyar Narancs, 2015. 01. 29, 40–41.)

Tóth Orsolya, Apropó. Kazinczy!, Jelenkor, 2015/5, 590–595, ill. Uő, Egykor és most: tanulmányok a 19. századi magyar irodalomról, Pécs, Kronosz, 2017, 177–185.

Ujvárosi Emese, Idegen testek, Holmi, 2014/8, 972–976.

Varga Kinga, Ememberség vagy embertelenség, Kútszéli Stílus, [2014], kutszelistilus.hu/.

Vámos Miklós, Kazinczyné, Figyelő, 2014/48, 64–65.

2. Tanulmányok

Bandi Irén, Az emlékezés körei Péterfy Gergely Kitömött barbár című regényében = Hortus amicorum. Köszöntőkötet Egyed Emese tiszteletére, szerk. Bartha Katalin Ágnes, Bíró Annamária, Demeter Zsuzsa, Tar Gabriella-Nóra, Kolozsvár, Erdélyi Múzeum-Egyesület, 2017, 286–292.

Csanádi-Bognár Szilvia, Korpuszok és textusok. A szerző testének és írásainak relációi a nyugati hagyomány modelljében = Kaleidoszkóp. Jubileumi tanulmánykötet a Tomori Pál Főiskola fennállásának 15. évfordulója alkalmából, szerk. Fata Ildikó, Kissné Budai Rita (Tudományos Mozaik, 17), Budapest, Tomori Pál Főiskola, 2019, 9–16.

Csörsz Rumen István, Niger sum, sed formosus = „Inkább figyeld talán az irodalmat”. Írások Veres András 70. születésnapjára, szerk. Jeney Éva, Kálmán C. György, Budapest, reciti, 2015, 157–165.

Darab Ágnes, A szatír bőrétől a Kitömött barbárig, Alföld, 2017/8, 58–72. (L. még: Bódi Katalin, Teremtések és átváltozások. Hozzászólás Darab Ágnes A szatír bőrétől a kitömött barbárig című tanulmányához, Alföld Online, 2017. 12. 07, alfoldonline.hu/.)

Darab Ágnes, Marsyas és Soliman, Publicationes Universitatis Miskolcinensis, Sectio Philosophica, Tomus XX, Fasc. 1, 2016, 61–68.

Horváth Csaba, A referencialitás problematikája a posztmodern utáni magyar irodalomban = Uő, Megtalált szavak. Kortárs magyar irodalom posztmodernen innen, posztmodernen túl, Budapest, KRE–L’Harmattan, 2018, 41–76.

Laczházi Gyula, Interpretationen der Aufklärung in zeitgenössischen ungarischen historischen Romanen, Slavia Centralis, 2017/2, 20–37 (szlovén rezümével).

Pieldner Judit, Az idegenség alakzatai Péterfy Gergely Kitömött barbár című regényében = Az idegenség diskurzusai. Válogatás a Sapientia EMTE Csíkszeredai Karán 2017 április 21–22. között zajlott Idegen / Străinul / Stranger című nemzetközi konferencia nyelv-, irodalom- és kultúratudományi előadásaiból, szerk. Lajos Katalin, Tapodi Zsuzsa, Csíkszereda–Kolozsvár, Status Kiadó–Erdélyi Múzeum Egyesület, 2017, 112–120.

Pieldner Judit, Az idegenség heterotópiái Péterfy Gergely Kitömött barbár című regényében = Hortus amicorum. Köszöntőkötet Egyed Emese tiszteletére, szerk. Bartha Katalin Ágnes, Bíró Annamária, Demeter Zsuzsa, Tar Gabriella-Nóra, Kolozsvár, Erdélyi Múzeum-Egyesület, 2017, 293–297.

Schiller Erzsébet, Fehérek közt egy… afrikai. Puskin Nagy Péter szerecsenének olvasata Péterfy Gergely Kitömött barbára nyomán = Uő, A magyar és az orosz irodalom mezsgyéin. Válogatott tanulmányok, Budapest, Magyar Irodalomtörténeti Társaság, 2017, 239–248.

Smid Róbert, Péterfy Gergely: Kitömött barbár = A kortárs magyar irodalom kislexikona 1956–2016, főszerk. Falusi Márton, Pécsi Györgyi, Magyar Művészeti Akadémia (internetes kiadás), 2019, mmalexikon.hu/.

Tapodi Zsuzsa, Utazás Bécsbe – A saját és a másik idegensége, Hungarológiai Közlemények [Újvidék], 2015/2, 1–11.

Timár Andrea, Enlightenment sympathy and the ethics of representation. Gergely Péterfy’s Stuffed barbarian in a European context = Az emberi sors és a történelem kereszteződésében. Tanulmánykötet Frank Tibor 70. születésnapjára, szerk. Kenyeres János, Lojkó Miklós, Magyarics Tamás, Szabó Éva Eszter, Budapest, ELTE BTK Angol–Amerikai Intézet, 2018, 521–532.

Timár Andrea, Gergely Péterfy’s Stuffed Barbarian [‘Kitömött Barbár’], the Ethics of Narration and the Politics of the Human: A British Context, Hungarian Cultural Studies (e-Journal of the American Hungarian Educators Association), 2020, 142–153.

3. oktatási segédanyag, egyéb

Poros Júlia, Péterfy Gergely: Kitömött barbár – Óravázlat (tanítási segédanyag, óratervek, feladatlapok, prezentáció), aegondij.hu, aegondij.hu/.

Ruff Orsolya, Kazinczy bosszúja; Vinczellér Katalin, Foglalkozásterv = Balajthy Ágnes, Fenyő D. György, Ruff Orsolya, Vinczellér Katalin, Szekeres Nikoletta, Varga Betti, A Fausttól a Szívlapátig. Kortárs könyvek a középiskolában, Budapest, Tilos az Á Könyvek, 2019, 341–362.

II. Idegen nyelvű recepció

A regény idegen nyelvű kiadásai

cseh: Gergely Péterfy, Vycpaný barbar, ford. Robert Svoboda, Praha, Dybbuk, 2017.

német: Gergely Péterfy, Der ausgestopfte Barbar, ford. György Buda, Wien, Nischen Verlag, 2016.

szerb: Gergelj Peterfi, Preparirani varvarin, ford. Marija Cindori Šinković, Beograd, Kontrast izdavaštvo, 2018.

lengyel: (megjelenés alatt)

Kritikák, recenziók, tanulmányok

Válogatás külföldi kritikákból magyar nyelven

Ki is a barbár?. Válogatás Péterfy Gergely Kitömött barbár című regényének német nyelvű recenzióiból, vál., ford. Kovács Edit, Élet és Irodalom, 2017. 08. 25, 21.

angol

Basa, Enikő M., Péterfy, Gergely. 2014. Kitömött barbár: regény [Stuffed Barbarian: a Novel]. Budapest: Kalligram. 448 pp, Hungarian Cultural Studies: e-Journal of the American Hungarian Educators Association, 2016/9, 239–241.

Susan McHugh, Taxidermy’s Literary Biographies = André Krebber, Mieke Roscher eds. Animal Biography. Re-framing Animal Lives (Palgrave Studies in Animals and Literature), h. n., Palgrave Macmillan, 2018, 141–160.

Orzóy Ágnes, The Stuffed Barbarian / Kitömött barbár, literaturhauseuropa.eu, 2015. 04. 17.

cseh

Blanka Činátlová, Zvěstovat neviditelné světy. Melancholické barbarství podle Péterfyho [Láthatatlan világok bejelentése. Péterfy melankolikus barbársága], A2, 2017. 02. 05., ill. Passivita, 2017/14, advojka.cz/.

Jakub Ehrenberger, Barbar v zaprášené skříni [Barbár egy poros szekrényben], Tvar, 2019. 05. 16.

Jan M. Heller, Péterfy, Gergely: Vycpaný barbar, iliteratura.cz, 2017. 10. 20.

francia

Cseppentő István, Le Barbare empaillé, métaphore de la communication entre Est et Ouest [Kitömött barbár, a Kelet és a Nyugat közti kommunikáció metaforája], Hermés: La Revue, 2017/1, 151–156.

lengyel

Irena Makarewicz, O książce: Gergely Péterfy „Kitömött barbár” [Péterfy Gergely Kitömött barbár című könyvéről], Zeszyty Literackie, 2015/3, zeszytyliterackie.pl/.

német

[N. N.] Der „Hofmohr”, der nicht sterben durfte [Az udvari mór, akinek nem szabadott volna meghalnia], Die Presse, 2016. 10. 22, 29.

Gregor Auenhammer, Der Ketzer, die Adelige und der „schöne Wilde” [Az eretnek, a nemes és a „szép vadember”], Der Standard, 2016. 10. 13, 23.

Gudrun Brzoska, Rezension: Péterfy, Gergely – „Der ausgestopfte Barbar”, Sondersammlung „Ungarische Literatur in deutscher Sprache”, 2016. 12. 10, literatur.ungarisches-institut.de/.

Wilhelm Droste, Der schwarze Freund [A fekete barát], Süddeutsche Zeitung, 2016. 12. 15, 12.

Alexander Dworzak, Was bedeutet es, fremd zu sein? [Mit jelent idegennek lenni?], Wiener Zeitung, 2018. 04. 04, 5.

Janko Ferk, Wer die Barbaren sind [Kik a barbárok], Die Presse, 2017. 01. 21, v.

Franz Haas, Die tückische menschliche Rasse [A hitvány emberi faj], Neue Zürcher Zeitung, Internationale Ausgabe, 2016. 12. 28, 21.2

Aide Rehbaum, Der ausgestopfte Barbar, rantlos.de, rantlos.de/.

Michael Reiche, Vom Fremdsein in der Welt [Idegenség a világban], Humanität: Das Deutsche Freimaurer-Magasin, 2017/6, 39.

Jost Renner, Gergely Péterfy: Der ausgestopfte Barbar, Schriftlichkeit: Unabhängiges Rezensionsblog, 2018. 01. 07, schriftlichkeit.com/.

Lerke von Saalfeld, Geliebt und verachtet [Szeretve és megvetve], Deutschlandfunk, 2016. 12. 21, deutschlandfunk.de/.

A bibliográfiát összeállította: Melhardt Gergő

A hivatkozások utolsó ellenőrzési dátuma: 2022. 06. 29. – NL

Jegyzetek

Előszó

1 Jelen kötet műfaji előzményeként tarthatjuk számon a Balassa Péter szerkesztésében 1994-ben megjelent Üvegezést, amely Márton László Átkelés az üvegen című regényét körüljáró egyetemi szeminárium eredménye volt.

Élveboncolás

1 A beszélgetés 2015. december 4-én, Mikulás előtt nem sokkal zajlott, és a szervezők az EC Magyar műhelye nevében egy csokimikulással kedveskedtek a résztvevőknek.

Melhardt Gergő: A Kitömött barbár recepciója

1 A bibliográfiába csak a regényről született kritikákat, elemzéseket vettem fel, blogbejegyzéseket, internetes hozzászólásokat és a szerzővel készült interjúkat nem. A gyűjtés 2020 végén zárult. Az idegen nyelvű recepció feltárásakor nem törekedhettem teljességre, de a hozzáférhető szövegeket mind feldolgoztam. A cseh nyelvű kritikák felkutatásáért Fehér Renátónak tartozom hálás köszönettel.

2 A kritikát szemlézi az Élet és Irodalom 2017. 08. 15-i számában megjelent összeállítás, de a címet értelemzavaró hibával tévesen, a tückische (’álnok’) szót „trükkös”-ként fordítva.

Tartalom

Előszó

Élveboncolás

(Pódiumbeszélgetés a Kitömött barbár című regényről)

Első közelítések

Darab Ágnes
A szatír bőrétől a Kitömött barbárig

Györffy Miklós
Pályám képzelt emlékezete

Nemes Z. Márió
„Márpedig, ami nincs, az csak az ördög műve lehet.”

Szabó Gábor
Az idegen birtoklása

Szilágyi Márton
Egy preparátum titkos élete

Tóth Orsolya
Apropó, Kazinczy!

További közelítések

Horváth Csaba
„A barátság, kedveseim, visszafojtott sírás”

Simon Gábor
A megismerés buktatókövei
– hasonlatok Török Sophie narrációjában

Szemes Botond
A gondolatok terjedésének természetéről

(Kommentárok a Kitömött barbárhoz).

Péterfy Gergely
Kedves Szilárd!

(levél a szerkesztőhöz)

Melhardt Gergő
A Kitömött barbár recepciójának főbb irányai
A Kitömött barbár recepciója

I. Magyar nyelvű recepció

II. Idegen nyelvű recepció

Jegyzetek

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Tátrai Szilárd
Szerkesztette Beszkid Judit
Szerkesztette Melhardt Gergő
Szerkesztette Szemes Botond
Kiadói szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő Péterfy Emma
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 329 2

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence