Kosztolányi Dezső

Nero, a véres költő

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Thomas Mann levele Kosztolányihoz

Rekkenő meleg

A csoda

Fiatal császár

A nevelő

Vajúdó éj

A kezdő

Csömör

Irodalmi iskola

Nőnek a szárnyak

Három költő a gőzfürdőben

A testvérek

Orvosok a betegágynál

Gyilkosság

Felejteni

Egy nő a nézőtéren

Poppaea sabina

A hallgatás napja

Taps

Az isteni színész

Diadal

Visszaguruló karika

Nők között

“Római citerások egylete”

Vihar

A legjobb anya

Politikai lecke

A versenykocsis

A másik

Forradalom

Seneca

Egyedül

Phaon kertjében

Sirató

THOMAS MANN LEVELE KOSZTOLÁNYIHOZ

Kedves Kosztolányi;

megindultan válok meg kéziratától; ettől a császár– és művészregénytől, mert vele Ön betöltötte, sőt felülmúlta azokat a reményeket, melyek a Magische Laterne novellái óta finom, erős tehetségéhez fűződtek. Fejlődése aligha lehet meglepő annak, aki már kezdő munkáinak örvendezett. És azért mégis meglepőnek szeretném nevezni az ön Neróját azzal a hozzátevéssel, hogy ezt a szót művészi alkotásra alkalmazva igen erős dicséretnek érzem. Azt jelenti, hogy ez a munka több, mint a műveltség és egy nemzeti vagy akár európai színvonal terméke, hogy egyéni merészség jelét viseli homlokán, bátor magányból származik, lelkünket erős újszerűséggel érinti, s olyan emberiességgel, hogy fáj, annyira igaz. Ez a költészet mivolta és hatása. A többi akadémia, még akkor is, hogyha forradalmiasan hadonászik.

Ön nyugodtan-szokott formában szabad és szilaj, valahogy nem-sejtett könyvet adott. Ön felöltöztetett kétségtelen jól tanulmányozott, korszerű ruhába, mely egy pillanatig se hat jelmezesen és színháziasan, egyetlen pillanatig se hat régészetien, mert könnyen és magától értetődően viselhető. Ön – mondom – felöltöztetett történeti nevek alatt emberi lényeket, kiknek bensősége a lelkiismeret legmélyebb mélyéből fakad. A művészetről és művészéletről való kaján és szemérmetesen-büszke tudását beleömlesztette a véresen-fájó dilettantizmus regényébe, s ezáltal elmélyítette az élet minden mélységét és mélabúját, minden borzalmát és nevetségességét. Irónia és lelkiismeret: ez a kettő egy, s ez alkotja a költészet alapját. Nero sokszor vad, féktelen és nagy, kétségbeesett ájultában: de mint alakot föléje helyezem Senecát, ezt a mesterien-sima költő-udvaroncot és sophistát, aki azért valódi bölcs, igazán nagy irodalmár, és akinek utolsó órái annyira megráztak engem, mint kevés dolog az életemben és művészetben. Hasonlóan pompás az a jelenet is, hol ő és a császár kölcsönösen felolvassák költeményeiket és kölcsönösen hazudoznak egymásnak. De ez a jelenet nyilván nem is hasonlítható a másik átható szomorúsághoz, mely nekem az egész munkában a legkedvesebb, ahhoz, ahol Nero fokozódó dühében és gyötrelmében, mint igazán és emberien sértett, hiába akarja megszerezni Britannicus kartársi bizalmát, aki a Kegyet, a Titkot bírja, aki költő, s aki művészvoltának csöndes és idegen önzésében a gyámoltalanul-erőszakos császárt közönyösen ellöki magától – a pusztulás felé. Igen, ez jó, ez kitűnő, ez mesteri. És több ilyesmi van a regényben, melynek sajátos meghittsége különben nemcsak a lelki-benső, hanem a társadalmi életben is érzik: egészen könnyű, erőfeszítéstől mentes mozdulattal képeket, jeleneteket bűvöl fel az antik világváros életéből, melyek nagyon érdekes társadalmi bírálatul szolgálnak.

Örvendek, kedves Kosztolányi, hogy Önt mások előtt is üdvözölhetem e szép munkája alkalmából. A magyar névnek, melynek Petőfitől és Aranytól kezdve Adyig és Móricz Zsigmondig annyi hirdetője akadt, új becsületet hoz majd, és ifjúi nevét még inkább azok sorába lépteti, akik ma Európa szellemi és műveltségi életét jelentik.

München, 1923. május 23.

Igaz híve:
THOMAS MANN

“Inter ceteras disciplinas pueritiae tempore imbutus et musica, statim ut imperium adeptus est. Terpnum chitaroedum, vigentem tunc praeter alios, arcessiit diebusque continuis post caenam canenti in multam noctem assidens, paulatim et ipse mediari exercerique coepit, neque eorum quisquam omittere, quae generis eius artifices vel conservandae vocis causa vel augendae factitarent.”

Suetonius: Nero.

“Ne tamen ludicrae tantum imperatoris artes notescerent, carminum quoque studium affectavit contractis quibus aliqua pagendi facultas necdum insignis satis. Cenati aetatis nati considere simul, et allatos, vel ibidem repertos, versus connectere, atque ipsius verba, quoquomodo prolata, supplere: quod species ipsa carminum docet, non impetu et instinctu, nec ore uno fluens.”

Tacitus: Annales XIV. 16.

REKKENŐ MELEG

Csak egy álmos hangot lehetett hallani.

– Cseresznyét – mondta az, el nem fáradva –, cseresznyét.

Az utcai árus, aki kis bódéjában álldogált a gyümölcsös piacon, reggel óta hiába árulta cseresznyéjét.

Akkora hőség volt, hogy még itt, a Forum Cupidinisen, a nyalánkok és ínyencek kedves helyén se igen akadt járókelő. A tér egészen kihalt.

Egy zsoldos katona, aki arra vetődött, rátekintett a poshadt gyümölcsre és kedvetlenül tovább ballagott. Pár lépésnyire aztán megállapodott a közeli bódénál, ahol mézzel kevert vizet árultak, ott leszúrt egy rézpénzt s hosszan szürcsölte az üdítő italt.

Gyaloghintót nem lehetett látni.

Majd egy fiú meg egy leány tűnt föl, ki ezt a rekkenő órát választotta, hogy találkozót adjon. Megragadták egymás kezét, és szerelmesen ölelkezve szaladtak a fényben. Még elhagyottabb utcákba, hol senki sincs ébren.

Az árus, öreg rabszolga, mikor az aedilis megvizsgálta az árakat és elment, leheveredett a földre. Nézte a sárga süteményeket és kalácsokat, melyek nyakán maradtak. Aztán fáradt tekintetét az előtte levő hegyre emelte, melyen Augustus és Bacchus templomát látta, a testőrcsapatok kaszárnyáját, néhány mozgó katonát, Tiberius egykori házát, melyben most az öreg Claudius lakott, és arra gondolt, hogy neki most bizonyára nincsen ilyen melege. Hiába, csak a császárnak van jó dolga, meg a koldusoknak. A császár hűs termében pihen, a koldusok pedig pálmafák alatt horkolnak, tátott szájjal.

Ezen a nyáron a Tiberis leapadt. Meredek partok közt látszott a kavicsos meder, gyors, agyagos vizével, mely lázasan ide-oda hánykódott. A forróság egyre fokozódott. Köd lebegett a halmokon, a levegőt egyetlen szellőcske se frissítette. Némely kis köz szennyével és piszkával úgy bűzlött, mint az oroszlán-odú.

Ami zaj kelt, keréknyikorgás vagy messziről egy eb rekedt ugatása, beleveszett a csöndbe és még álmosabbá tette a kora délutánt.

A CSODA

Fönn, a Palatinuson, napsugarak tüzében izzott a császári palota.

A dormitoriumban feküdt az öreg császár, Claudius.

Nyaka csupasz volt, haja homlokára csapzott. Őt is elnyomta az álom. Utóbb meg se tudta várni az ebéd végét. Az asztalnál kihullt kezéből a falat, szeme lecsukódott. Egy darabig tréfáltak vele asztaltársai, olajbogyóval, datolyamaggal dobálták. Akkor a hálószobába vitték.

Most ébredezett.

Szája nyálazott az édes szunyókálástól. – Jó kis álmocska volt – mondta, és körültekintett. A szobában senki. Csak egy légy dongott ide-oda, majd leszállt tunikájára.

A légy végigmászott karján és ráült orrára. Nem kergette el. Csámcsogva motyogott valamit, mozgott az ajka. Tetszett neki ez a szemtelen legyecske, mely ráröpül a császárocskára.

De érezte, hogy megszomjazott.

– Hé – szólt –, vizet, adjatok vizet – és ásított.

Várt kicsit, türelmesen. Nem jöttek.

Majd hangosabban:

– Vizet, adjatok már vizet.

Erre sem mozdultak.

Szolgái nem voltak. Testőreitől, csapataitól, személyes őrizetétől az utóbbi években fokozatosan fosztotta meg felesége, Agrippina, úgy, hogy észre sem vette. Claudius új helyzetébe beletörődött. Egyedül ténfergett a palotában, nem is elégedetlenül. Mindig csak azzal foglalkozott, amit látott. Emlékezete annyira meggyengült, hogy semmire sem emlékezett, ami elmúlt.

Mikor hívására megint nem mutatkozott senki, elfelejtette, mit kért. Nézte a falat, a függönyt, a padlót. Majd pástétomra és borra gondolt, líbiai fügére és fácánra, kocsisra és ostorra. Nevetgélt magában, kedélyesen, amint szokta. Majd, hogy elunta ezt is és már egyáltalán semmi se jutott eszébe, felkiáltott:

– Szomjas vagyok – énekelte –, szomjas.

Egy fiatal, nyúlánk fiú lépett be, alig tizenhét éves.

Rózsaszín, szelíd arcát szőke haj keretezte, melyet kisfiúsan homlokába fésült. Kívülről jött, a napfényről, és most káprázott a sötétben, bizonytalanul lépegetett, mert rövidlátó is volt. Kék szemében álmatag köd.

– Vizet parancsolsz? – kérdezte hunyorogva.

– Azt, báránykám – szólt és rátekintett –, egy kis vizet.

Claudius most vette észre, hogy fogadott fia áll előtte, az ifjú herceg.

Ennek megörült.

A palotában úgyszólván csak hozzá beszélhetett, a többiek rá se figyeltek. Ő azonban az aggastyánt szánta, tüntetett szeretetével, mert nemesnek érezte a dacot a gúnnyal szemben, mellyel a kihasznált öregembert körülvették. Aztán tőle sok minden érdekest hallott az etruszk históriáról, melyről egykor Claudius könyvet írt. Erre szívesen figyelt.

A császár megragadta kezét, leültette maga mellé, a heverőágyra. Dicsérte haját, mely göndör és dús fürtökben hullt alá, tógáját, izmát. Karját is megtapogatta, illedelmesen, minthogy a császár nem kedvelte a fiúkat. Általában csak róla beszélt, tücsköt-bogarat, mindent összevissza, ami agyvelejében megfordult, ígéreteket tett és egekig magasztalta.

Akkor egy függöny mögül megjelent a császárné, aki mintha mindig és mindenütt jelen lett volna, váratlanul előbukkant a palota legkülönbözőbb termeiben. Az ágy előtt állt meg.

Agrippina még most is gyönyörű nő volt. Magas és puha. Tekintetében elviharzott éveinek édes bűnei. Merész, kissé férfias szája volt. Arca sápadt.

– Itt vagytok? – kérdezte, meglepődve, és ingerülten végigmérte mindkettőjüket.

Claudius és Nero tudta, mit jelent ez. A császárné nem szívelte, ha együtt voltak. Nehezen érte el, hogy Claudius kitagadta édes fiát, Britannicust és örökbe fogadta Nerót, s az a három év, mely azóta elmúlt, csupa küzdelem volt. Britannicus környezete szervezkedett. Agrippina attól tartott, hogy Claudius megbánta ígéretét és akármikor visszavonja.

Egy pillanat alatt átgondolta ezt. Mit beszélhettek ők ketten? Fiát ismerte. Az érzéketlen a hatalom iránt, inkább könyvekkel foglalkozik. Szája mozgott az indulattól, szigorúan nézett rá. Még mindent elront.

Az idő alkalmasnak mutatkozott. Senki sem tartózkodott a palotában. Narcissus, a császár kedves szabadosa, aki állandóan körülötte settenkedett, Sinuessába utazott, Polybus, Felix, Posides, az ellenpárt emberei nem voltak itten. Nem érdemes sokat késlekedni.

Közelebb lépett hozzá.

Claudius most felugrott. Ide-oda lépegetett, szeretett volna valahova elbújni.

Nero, aki észrevette zavarát, a császárnét kísérő testőrökhöz fordult.

– A császár inni kért – mondta.

Egyik testőr már indult, mikor Agrippina intett.

– Majd én – szólt és visszajött, gyorsan.

Tökhéjban vizet hozott, melyet odanyújtott urának.

Claudius, alighogy szájához emelte az italt, végigvágódott a márványpadlón, teljes hosszában.

– Mi ez? – kérdezte Nero.

– Semmi – mondta Agrippina nyugodtan.

Nero a tökhéjra tekintett, mely a márványpadlón hevert. Majd az anyjára tekintett. Csöndes iszonyattal.

– Hiszen meghal – szólt.

– Hagyd – és megfogta fia kezét.

A fekvő nem kelt föl. Kövér-piros nyaka elfehéredett, szája szaggatottan kapkodta a levegőt. Haját átnedvesítette a verejték.

Nero izgatottan fölébe hajolt, hogy ajkával elfogja legalább utolsó leheletét, a lélegzetet, mely megszűnik, a lelket, mely elröpül.

– Ave – kiáltotta, szertartás szerint –, ave – kiáltotta még egyszer, mint valakinek, aki elmegy.

– Ave – mondta az anyja, csúfondárosan.

A test többé nem mozdult. Nero várt pár pillanatig. Aztán arcára tapasztotta két kezét, ki akart rohanni.

– Itt maradsz – szólt anyja, aki most kiegyenesedett.

Ő is fakó volt, mint a halott.

– Beteg volt? – kérdezte Nero.

– Mit tudom én.

– Azt hiszem, beteg volt – hebegte a fiú, mintegy mentséget keresve arra, amit látott.

Agrippina intézkedett. Hallani lehetett hangját a folyosón:

– Bezárni valamennyi ajtót. Hol Britannicus? Hol Octavia? Hol vannak?

Katonák mozogtak mindenfelé, kardok csörögtek. Octaviát, aki egy év óta már Nero felesége volt és Britannicus herceget a császárné egy terembe vitette, ott bezáratta.

Nero a szobában maradt.

Nézte a halált, a maga egyszerűségében.

A test többé nem mozdult. Mintegy azonossá vált a földdel, mindennel, ami körülötte volt, az arc elsápadt, talán egy ijedelemtől, a fül márványossá lett, az orr hegyessé, csak a haj, a nagy, szürke haj maradt a régi, meg a szemöldök, mely baljós nyugalommal és közönnyel ívelt ennyi titok fölött.

Sokáig Nero se mozdult. Eddig nem látott soha embert meghalni. Csak könyvekben olvasott róla.

Úgy bámulta ezt, mint a csodát. Az egyetlen csodát, mely a születésnél is érthetetlenebb.

Még akkor sem ment el mellőle, mikor a pollinctorok jöttek, akik megmosdatták, olajjal és kenőcsökkel kenték, gyolcs ingbe öltöztették. Egy szobrász forró viaszt öntött a hideg arcra. Elkészítette halotti maszkját.

A palota ekkor már fenyőgallyaktól sötétedett, a vestibulumot ellepték a cipruslombok. Lictorok álltak őrt; arany bárddal és vesszőnyalábbal, a falakat azonnal feketébe vonták. A temetkezési egylet legügyesebb emberei dolgoztak. Jajveszékelés hallatszott minden ajtóból, sóhaj és suttogás. A halál istennőjének, Venus Libitinának női imádkoztak.

A halott az ágyon feküdt.

– Mit nézel? – szólt rá az anyja. – Meghalt, vége.

Agrippina erős kézzel megragadta két karját és úgy bámult rá nagy szemével:

– Te mondod a gyászbeszédet.

– Én? – sóhajtott.

– A fórumról.

– De…

– Seneca megírja.

– Nem tudok beszélni.

– Előadod. Emelt hangon, szépen. Értetted?

Nero száján egy lehelet akadozott.

A temetés napján a halottat a fórumra vitték. Itt a rostrumról Nero meghatottan szavalta el a gyászbeszédet. A testőrcsapatok háromszor elléptek a ravatal előtt.

Ötezer kocsi verte föl a port. Olyan hosszú volt a menet, hogy végét nem lehetett látni. Lovak nyerítettek, gyalogjárók botoltak, siratóasszonyok jajgattak és véresre karmolták arcukat, a fölszabadított rabszolgák az elhunyt szobrait és arcképeit vitték, magasra emelve, színészek utánozták halálos sivalkodását, a gyászos bohócok pedig, a tömeg mulattatói, a halált jelképezték, bandzsítva és fintorogva, úgyhogy hangos hahota fakadt nyomukban s szólt minden zeneszerszám, kürt, dob, hárfa, fuvola, sok-sok ezer fuvola, mely a levegőt elviselhetetlen lármával reszkettette meg. Aztán a papok vizet hintettek a tömegre, olajgallyakat osztottak szét, a béke jeléül.

Claudius császárt nyomban istennek nyilvánították.

FIATAL CSÁSZÁR

Másnap délelőtt a herceg alig öltözködött föl, lármát hallott a palota lépcsőin. Katonák özönlötték el a csarnokot, nevét kiabálták. Ő nem tudta világosan, mit jelent ez. Még föl se ocsúdott tegnapi ámulatából.

Egy csomó magasrangú katona megragadta a kis szőke fiút, és úgy vitte el, mint egy tárgyat. Künn aztán Lucius Domitius Nerót, Claudius fogadott fiát, a trón jog szerint való örökösét a hadsereg császárrá kiáltotta.

Ugyanúgy hozták vissza, amint elvitték.

Egy nagy terembe tették le, melyet még nem látott eddig. Itt hosszú asztal nyújtózkodott végig a márványpadlón, székek álltak egymás mellett, széles, magas támlájú székek, melyekben az ülők szinte elvesztek. Nerót az anyja vezette egy székhez. Beleült és az asztalra könyökölt szórakozottan. Babrált a kardjával, melyet most kötöttek először oldalára, s nehéznek, kényelmetlennek találta.

A teremben hadvezérek, tábornokok várakoztak reá, akik a birodalom helyzetét tárgyalták.

Nero fáradtan szemlélte őket. Majdnem mind őszek voltak és kopaszok, az idő elnyűtte testüket, a sok katonai törődés eldurvította. Arcuk csúnya és szellemtelen. Vespasianus, aki szemben ült vele, remegő hódolattal tekint rá. Rufus úgy tesz, mintha nagyon gondolkozna. Scribonius Proculus orra piros és szőrös. Domitius Corbulo, aki különben Cassius rokona, még a legokosabbnak látszik. Sasszemében éberség és figyelem. Burrus, a testőrcsapatok parancsnoka az odaadó hűség, a becsület és egyenesség, mely nyugodtan megy célja felé. Csak Pallas fiatalos még, az állami kincstárnok. Választékosan, selypegve beszél, kínos úriassággal öltözködik, majmolva a nemeseket. Érzik, hogy rabszolgasorból került föl.

Megkezdődött a tanácsülés. Suetonius Paulius szónokolt rövid és darabos mondatokban, olyan szavakkal, melyeket csak zsoldosoktól hallani. Az, amit mondott, unalmas volt. Folyton visszatért oda, ahonnan kiindult, és ismételte anélkül, hogy befejezné. Hadsereg és hajóraj, szekér és ostromgép, kard és nyíl, gabona és zab kevergett szavaiban, és számokat olvasott egy viasztábláról, annyi számot, hogy mindenki beleszédült. Megtudták, hány sátor van az egész római birodalomban, a tartományokat is beleértve, mennyi zsoldot fizetett ki a császári kincstár a gyalogosoknak, lovasoknak és tengerészeknek az utóbbi tíz évben.

Nero egy darabig figyelte a beszélőt. Nem a szavát, hanem a száját, fejét, alakját. Ennek az öreg katonának nagy, barna szemölcs volt homlokán, mely, mikor beszélt, mozgott, és mikor összeráncolta homlokát, ugrándozott. De hogy újra számokat darált, Nero oldalt billentette finom fejét és átadta magát tulajdon gondolatainak.

Nem hitte, hogy ilyen mélyen hatott rá az, amit az utóbbi napokban átélt. Akármit tett, visszatértek gondolatai, melyek csak akkor hagyták békén, hogyha velük bíbelődött. Most újra elvonult szeme előtt a temetési menet, titáni pompájával, megjelent a kép, amint a tömeg fölött áll, a hajó orrában, és a fájdalom szavait mondja egy idegen ember fölött. Britannicust is élesen látta, a mostohatestvérét. Az közvetlen alatta foglalt helyet, fájdalomtól összezsugorodott arcát feléje fordította, és könnyekbe fulladva, lankadt, alélt zokogással siratta apját, az édesapját, aki pedig kitagadta őt.

A császár köhögött, nyelt egyet. Nagyon meleg volt a teremben. A beszéd még mindig tartott, s a szónok ezúttal a hadsereg és szenátus együttműködéséről beszélt, de szavai a hőségben összekuszálódtak azokkal a hangokkal, melyeket Nero belül hallott. Arcára kirajzolódott a közöny, egy ásítást gyűrt el markában. Idegenül ült ebben a társaságban és csodálkozott, hogy idekerült. A trónralépés váratlanul érte, nem nagyon örült neki, Claudiusszal foglalkozott ismét és ismét, kinek halálát érthetetlennek, szörnyűségesnek tartotta. Ki tudja, mi történt vele és miért. Ha ez lehetséges, akkor felborult minden, és ő is egyedül van a földön. A császár, az első ember, csakúgy meghal, mint más, férgek, nyüvek lyukasztják át fejét és koponyájában raknak fészket. Körültekintett, de feleletet sehol se talált. Gyengének tudta magát hatalmasabb erők gyűrűjében. Most attól félt, hogy leszédül. Megfogózott székében, melyben nem is oly régen az öreg császár ült.

Ebben a pillanatban valaki megérintette meztelen csuklóját. Agrippina figyelmeztette, hogy keljen föl.

Nero látta, hogy a szónok karjait kitárva feléje fordul és ezt mondja:

– Császár.

Összerezzent. Ezt a szót reá értették. Félresimította haját, elpirult és mondott valamit.

Utána a szenátorokat fogadta, akik leveleket nyújtottak át, okmányokat, a tartományok belső állapotáról. Aztán aláírását kérték. Sokszor kellett aláírnia a nevét.

Már esteledett, mikor szabadult és Agrippinával egyedül maradt.

– Anyám – szólt egyszerre izgatottan, és mintha mondani akarna még valamit, de nem tudna, nyitva maradt a szája.

Agrippina szúrós, tiltó szemmel nézett rá.

– Valamit kérdezni akartál?

– Semmit – mondta Nero, csöndesen.

Majd fölkelt, és indult Octaviához.

Azóta nem találkoztak és ma beszélni akart vele.

Felesége kisírt szemmel gubbasztott egy sarokban. Nero megsimogatta arcát, de ő elhúzódott.

– Ne félj tőlem – mondta Nero szomorúan, és nem tudott többet szólni.

Most megállott. Látta, hogy sehová se mehet, minden út bezárult előtte.

Ekkor egy messzelevő terembe sietett, a palota másik sarkába.

Itt leült és oly egyedül érezte magát, mint még soha. Olyan mély boldogtalanság fogta el, hogy kétségbeesett. Gyanú és harag viaskodott benne. Az apja is eszében járt, az ő édesapja, Cnaeus Domitius, akit nem is ösmert és sohase látott. Alig tudott róla valamit. Azt mesélték, hogy proconsul volt Szicíliában, fiatalon halt meg, senki se tudja, miben, mikor ő három éves volt, aztán anyja egy gazdag patríciushoz ment férjhez. Most árvasága mélységes mélyéből vágyakozott utána, és azt kívánta, hogy megcsókolhassa távoli kezét.

Az apa képe vissza-visszatért, egyre határozottabban és parancsolóbban. Ő nem volt se császár, se halhatatlan, se isten. Vajon milyen lehetett? Nero jóságosnak képzelte, szája körül egy fájdalmas vonással. Arcán szelídség és tétovaság, mint az övén. Mindez pedig elmúlt, nyomtalanul.

Annyira fájt ez, hogy szerette volna maga előtt látni.

– Apám – mondta –, szegény apám –, és valami emlékre gondolt, mely mindennél nagyobb.

Nyugtalanul járkált le-föl.

– Mit tehetek? – kérdezte magától a császár, hatalma magasán, szédülve a csöndben.

Mert a lármát csönd követte.

Erre azonban nem kapott választ. Se önmagától, se másoktól.

Az üres égboltban megjelent a hold, puffadtan és betegen, mint siralmas bohócarc, és reá vigyorgott.

Szeles éjszaka közeledett.

A NEVELŐ

Minden jel arra vallott – a chaldeus csillagjósok véleménye is –, hogy ragyogó korszak következik a római birodalomra.

Az új uralkodó a hajnal első pillanatában született, homlokát először a napsugár érintette, aztán trónralépése is jó időben történt, délben, mikor a gonosz szellemek, a sötétség és köd kedvelői nem mernek emberek előtt mutatkozni.

Ez a kis szőke fiú kezében a békét hozta. Öv nélkül járt, a katonai szemlén mezítláb jelent meg. Aztán a császár és a szenátus kölcsönösen udvariaskodott egymással. Ő visszaadta a szenátus régi hatáskörét, a szenátus pedig a haza atyjának nevezte őt. Nero ezen elmosolyodott. A címet fiatalságához illő szerénységgel vissza is utasította azzal, hogy előbb meg kell érdemelnie.

Egyelőre arra vágyott, hogy Rómát nagynak lássa. Egy új Athént gondolt el, hatalmasat, könnyedet és görögöset, tágas terekkel, széles utcákkal. Ezzel sokat foglalkozott. Építészeivel kiment a rozoga bódék közé, a keskeny utcákba, ott mért, tárgyalt, kirajzolta képzeletében az utat, melyet majd márvány és babér szeg s az athéniek is megbámulnak. Csakhamar azonban ebbe is belefáradt. Amint a tervrajzok fölé hajolt, hirtelenül érezte minden dolog céltalanságát.

Fájdalma valamit tompult. De elfogta helyette egy új szenvedés, az előbbinél még tűrhetetlenebb és alaktalanabb: az unalom. Ennek nem volt se eleje, se vége. Szinte meg se lehetett ragadni, azt se lehetett tudni, jelen van-e vagy nincs. A semmi volt ez, mely mindig sajgott. Ásítva ébredt, fényes reggel és nem tudott fölkelni. Hogy aztán megunta a fekvést és öltözködött, álmosság tört rá, visszakívánkozott az ágyba. Nem érdekelte semmi.

Különösen délutánjai voltak rettenetesek. Magas oszlopcsarnokban állott, egyedül. Hallgatta az emberek zaját, nézte a kertet és nem értette. Ideges, féloldali fejfájás gyötörte, melyet émelygés követett. Így borult rá az alkony.

– Rosszul érzem magam – mondta Senecának, a költőnek és bölcsnek, aki nyolcéves kora óta nevelte.

– Ó – sóhajtott Seneca – ó –, és rázta tréfásan a fejét, mint mikor kisgyerekek panaszkodnak és nem hiszünk nekik.

A bölcs hosszú, nyurga alak, szürke tógában állott előtte. Sovány, sajtsárga arcán ott égtek a tüdővész tűzrózsái, mert délután már megkapta lázát.

– De igen – szólt a császár makrancosan –, nagyon szenvedek.

– Miért?

– Nem tudom – mondta duzzogva.

– Akkor azért szenvedsz. Mert nem tudod, mi bánt. Ha az okát látod, megérted, és már nem is oly nagyon fáj. Szenvedésre vagyunk teremtve, nincsen olyan bánat, mely természetellenes és elviselhetetlen.

– Azt hiszed?

– Hogyne – mondta Seneca. – Legalábbis mindennek van ellenszere. Ha éhes vagy, egyél. És ha szomjas vagy, igyál.

– De miért hal meg az ember? – mondta hirtelenül Nero, maga elé.

– Kicsoda? – kérdezte Seneca megdöbbenve, mert Nero eddig az anyja tilalma folytán nem foglalkozott bölcselettel. – Claudius? Vagy kicsoda?

– Mindenki. Az öreg és a fiatal. Te és én. Ezt magyarázd meg.

Seneca zavarba jött:

– Bizonyos tekintetben – kezdte és megállt.

– Lásd – szólt Nero és elnevette magát, keserűen.

– Fáradt vagy.

– Nem.

Seneca gondolkozott.

– El kellene kicsit menned – mondta.

– Hová?

– Valahová. Messzire. Nagyon messzire – és Seneca nagy mozdulatot írt le karjával.

– Azt sem lehet – szólt Nero, türelmét vesztve és ráütött székére.

Élesen feleselt mesterével és tanítójával, aki látta, hogy ingerült, közel ment hozzá, meggörnyedt tógájában, úgy leste szavát.

Seneca minden ellenvetést elfogadott, ellenkezés nélkül. Száján azonnal készen állott a sima szó, mintha még mindig kisgyerekkel beszélne, akinek minden szeszélyét hajlandó teljesíteni. Nem vette egészen komolyan ezt a gyötrődő fiút, egy-két szóval elintézte. Csak írni akart, tragédiákat és verseket, hosszú, remekbe készült mondatokat, melyek kemények és csillogóak, mint a márvány, bölcs mondásokat életről és halálról, ifjúságról és öregségről, melyek tapasztalatát foglalják magukban, örökkévalóan, s azzal, ami ezen kívül állt, nem törődött. Más hite nem volt, mint az írás, s meggyőződése, mely a folytonos gondolkodásban és tépelődésben végképpen megingott, mindig afelé hajolt, akivel beszélt, és a következő pillanatban már ékesebben, világosabban fejezte ki azt, amit vitatkozó ellenfelei óhajtottak.

Most is csak villájára gondolt, melyet a császártól kapott s arra, mennyibe kerül majd a szökőkút építése. Amint azonban még egyszer rátekintett, észrevette, hogy nem enyhült meg szavaitól. Fejét hátravetette, nézte a levegőt. Seneca félt, hogy egy kedvetlen pillanatban még elveszti kegyét. Ezért izgalom futott végig sovány testén, melyet a gümőkór és a gondolat egyaránt emésztett, s a szokottnál is jobban ragyogtak kiégett szemei. Zavarában köhögött.

– Ha elmehetnék – folytatta Nero, hosszú szünet után –, de csak a barbárok hiszik, hogy elmehetnek. Mi nem mehetünk el. Se innen, a palotából. Se máshonnan. Magunkkal visszük azt, ami elől futunk. A fájdalom utánunk szalad.

– Bölcsen beszélsz – jegyezte meg Seneca. – Épp ezért magadban kell legyőznöd a fájdalmat.

– Mivel?

– Fájdalommal. A keserű nem gyógyítható édessel. Csak keserűvel.

– Ezt nem értem.

– Csak szenvedéssel múlik el a szenvedés – magyarázta Seneca. – Nézd, ezen a télen, hogy hó esett, fáztam szobámban. Lúdbőrzött a hátam. Bármennyire bebugyoláltam magam gyapjúkendőimbe, egyre jobban éreztem a hideget, ott settenkedett köröttem és végigmarta kezemet, mint a farkas. Írni se tudtam. Erre keresni kezdtem az okát, tulajdonképpen miért szenvedek. És rájöttem, hogy a baj nem künn van, a szobában és hidegben, hanem bennem. Csak azért fáztam, mert azt óhajtottam, hogy meleg legyen. Most megfordítottam a dolgot. Elhatároztam, hogy nem a meleget akarom, hanem a hideget. Alig villant át agyamon a gondolat, máris úgy találtam, hogy a szoba nem elég hideg. Elrúgtam takaróimat, levetettem tunikámat, és az udvarról behozattam egy kis havat, mellyel végigdörzsöltem testemet többször, kihajoltam és fogaim közt átszűrtem az éles, metsző téli levegőt. Akár hiszed, akár nem, egyszerre meleg járta át tagjaimat, s aztán mikor felöltöztem, nem éreztem többé a hideget, dolgozni is tudtam, és ott egy ültő helyemben megírtam a Thyestes három új jelenetét.

– Lehet – szólt Nero bosszús mosollyal –, de hogy alkalmazzam ezt magamra?

– Vedd át a szenvedést – mondta Seneca –, gondold azt, hogy szenvedni akarsz.

– Én nem akarok szenvedni.

– Vannak, akik szenvedni akarnak, sírni, nélkülözni, és ők azt mondják, hogy boldogok. Sohase kívánnak semmit. Csak minél több fájdalmat és megaláztatást. Annyit, amennyi nincs is a földön, oly sokat, hogy ki se elégíthetik őket, és így várakozásukban mindig csalódnak. De azért nagy nyugalom lakozik bennük.

– Te most a fekete lábúakra gondolsz – mondta a császár ingerülten – azokra, akik sohase fürdenek, a csipásokra, akik nem mosdanak, a tetves hajúakra, akik nem fésülködnek, a büdösökre, akik a föld alatt laknak s tébolyultan verik a mellüket. A forradalmárokra gondolsz, a római állam ellenségeire – és nem nevezte meg őket, akikre célzott. – Megvetem őket.

– Én – felelte Seneca – latin költő vagyok. Gyűlölöm őket, akik a világot vissza akarják vinni a barbárok korába, utálom bárgyú babonáikat. Nincs elég kereszt és bárd, hogy végezzen velük. Az istenekben hiszek. Félreértettél – tette hozzá, mikor látta, hogy Nero nem válaszol –, csak annyit mondtam, hogy a fájdalmat fájdalommal kell lebírnunk.

– Azzal azonban nem szünteted meg, hogyha új fájdalmat tetézel reá – mondta Nero. – Nincsen út, amely innen kivezet.

És mintha valami mentőötlete támadna, megszólal:

– Valami varázslat kellene.

– Vannak varázslók – szólt Seneca –, akik állítólag az embert egészen átalakítják.

– Nem erre gondolok.

– Olvasd talán a görög tragédiákat. Ezekben gyász van. A vérző sebre fekete orvosság. Azt mondják, az írás is gyógyít. Most magam is készülök valamit írni. Fölséges atyádról. Jupiter és Mars társaságában mutatom be a megdicsőültet.

Szavait nem fejezhette be, mert a császár az emlékek hatása alatt fölkelt székéről, és búcsú nélkül, türelmetlenül, a másik szobába ment.

Seneca várakozott kicsit, aztán eltávozott.

Nerót sohase látta ilyennek. Kedves, rózsaszín orcái eltorzultak, ferde ráncok, baljós vonások szegdelték át. Nagyon szenvedhet – gondolta. Útközben úgy érezte, valami hibát követett el és jobb lett volna hallgatnia. A tanács általában nem sokat ér.

Amikor hazaért, villája kapujában még mindig csóválta fejét. Nem értette a császárt, akinek kiskorától kezdve ismerte minden szemrebbenését, és azt hitte róla, hogy mindig az a fiúcska marad, aki eléje kuporodva hallgatja tanítását.

Úgy látszik, a hatalmasokat nem lehet sohase kiismerni.

VAJÚDÓ ÉJ

A császár vacsorázott és lefeküdt, hogy az álom boldog öntudatlanságába süppedjen. Azonnal elaludt. De pár perccel utána fölriadt.

– Nincs számomra orvosság – gondolta –, semmi.

Éjszaka volt körülötte. Puha és bársonyos, fekete, mint a korom. Nem olyan éjszaka, mint a többi, hanem parttalan és határtalan, melybe belebukik és hull, hull lefelé. Utóbb gyakran volt ez az érzése. Mikor felébredt, nem tudta, hol van és meddig aludt, egy perce-e vagy egy éve. A tárgyak elvesztették körvonalukat, imbolyogtak az űrben, az ablak közel lépett az ágyhoz, az ajtó eltávolodott.

Dörzsölte szemét, de még mindig szédült.

Künn egyszerű muzsika dünnyögött. Annyira hozzátartozott ez a csöndhöz, hogy észre se lehetett venni, csak azután, hogy hosszasabban figyelmezett.

Valaki fuvolázott.

A császári palotától nem messze lehetett a zenész. Biztosan nem tudott aludni, még most sem, és újra-újra kezdte, makacsul, kitartóan, vakbuzgón a kis dalt, mely mindössze pár hangból állott.

Nero azon gondolkozott, ki lehet a fuvolás. Kitekintett az oszlopcsarnokból. Senkit se látott. A zenész láthatatlan volt, akár a tücsök.

Reggel megkerestette a fuvolást. Egy tizenkilenc éves egyiptomi fiút hoztak oda. Szüleit nem ismerte. De azért boldognak és elégedettnek látszott. Tolmács útján hallgatta ki.

– Hogy hívnak?

– Eucaerus.

– A hadsereg zenésze vagy?

– Nem.

– Miért fuvolázol?

– Mert jó.

– Ki tanított?

– Senki.

Másnap, hogy nem tudott aludni, újra hallotta az éjszakában. – Milyen boldog lehet – gondolta.

Hánykolódott párnáin. Egyik lidérces álomból a másikba zuhant. Aztán, hogy kinyitotta szemét a sivatag sötétében, fakó, nagyon régen hallott dolgok elevenedtek meg.

Elfelejtett utcákon és szobákban botorkált, a gyermekkorában. Lepida, kedves és szeleburdi nagynénikéje ódon házában lakott, melyben szűk falépcsők voltak és homályos csarnokok, az udvarban magas fű, különös virágok, melyek süppedt kövek, tört márványlapok közül nőttek ki. Apja halála után, három éves korában ide vitték, nála nőtt fel.

Itt, a meglehetősen sötét kis szobában egy táncossal lakott együtt, aki a Circus Maximusban játszott.

Ez a táncos, cingár, vékonypénzű legény, hosszú nyakkal, kiálló pofacsonttal, nagyon tetszett neki akkor, az első ember volt, akit igazán érdekesnek és irigylendőnek tartott, noha környezete nem sokra becsülte. Keveset evett, nehogy meghízzon. Este pedig otthon, a kis szobában gyakorolta magát. Székekre állt, kötélre mászott, és amikor azt hitte, hogy a kisfiú alszik, táncolni kezdett. Nero, aki csak színlelte az alvást, ágyacskájából nézte szívdobogva, mert nem tudta, mi ennek az értelme, a titkot gondosan elrejtette magában. Minden este várta. A táncos ide-oda lengett könnyű testével, mintha szél fújdogálna, és a mécsvilágnál falra rajzolódott mozgó, szeszélyesen ingadozó árnyéka, a karok és lábak képe, óriási nagyításban.

Aztán vele élt egy másik nagyon mulatságos figura is, a táncos barátja, egy borbély. Annak mondotta magát, de sohase látták hajat nyírni, vagy borotválni. Reggeltől estig járt a szája. Kedélyes bolond, utánozta a kakaskukorékolást, kecskemekegést, kígyósziszegést. Még hasbeszélni is tudott úgy, hogy mindenkit megtévesztett. Az egész házat mulattatta és őt nagyon szerette. Térdére ültette, a nyakába vette, szaladt vele a kert mélyébe. Nero csodálkozott, hogy most milyen élesen látta őt és a táncost, mindkettőjüket, ifjúkori barátait, akiket – azt hitte – már régen elfelejtett.

Megint elaludt mélyen. Horkolt a bő vacsorától, álmában beszélt. Arra ébredt, hogy kiabált, tulajdon álombéli hangja riasztotta föl, szívdobogása, mely fülében buffogott. Micsoda éjszaka ez.

Fölült ágyában és kitekintett, virrad-e.

Még sötétség terjengett mindenütt, csak a fuvolás fuvolázott édesen, kimondhatatlanul édesen. Nero visszaesett párnájára. Nyögött. Állati hangok csikorogtak fogai között, ősemberi kiáltások, melyek jajgatássá halkultak. Ha énekelni tudna, vagy legalább kiáltani. Olyan nagyot kiáltani, hogy mindenki meghallja, a föld alatti szellemek is és az égben az istenek is, s hogy mindenki, aki alszik, felriadjon és ide jöjjön, és csak rá figyeljen, ne a császárra, hanem arra, aki énekel, kiált, ordít, a nagy hangra.

Gyötrődő homlokkal vergődött, mit is tegyen, mintha valami nagy-nagy elintéznivalója lenne.

Akkor egyszerre felugrott.

Két rabszolga, ki hálószobája előtt őrködött, fáklyát gyújtott, átkísérte a császárt a tricliniumba.

Ásított és bár este torkig jóllakott, enni kért. Szája keserű volt. Édességet kívánt, ingerelni ínyét.

A szakács hosszú üvegtálakon hozta a cukrozott halakat, melyeknek tüskéi és szálkái diócikkekből álltak, ezüst tányéron a mézben fuldokló narancsgerezdeket, aranytálon a vékonyra vágott, fahéjjal és gyömbérrel fűszerezett tökszeletkéket, melyek nyálkás, édes habban úsztak. Nero vékonyka náddal összeturkálta a habot, aztán a pálcikát kelletlenül végignyalta száraz nyelvével.

Nem volt se éhes, se szomjas, csak érzékei nyugtalankodtak és képzelődtek, semmivel se telt be. Innia is kellett, sokat. Egymás után hörpintette föl a serlegeket. Minden megrohanta, ami körülötte állt. Érezte a krokodilbőr párna vad, nyers illatát, s az asztalon álló rózsákat is megszagolta, mohó orral. Szívdobogó izgalommal és önfeledten ült az asztalnál, egyedül, s nem unatkozott. Egyik hangulatból a másikba ringatózott, nézte a fáklyaláng játékát, észre se vette, hogy órák múltak el.

Lassan virradt. Aztán a nyári hajnal violás folyadékot csorgatott mindenüvé, egyszerre elözönlötte a császári kerteket és termeket, a halmokat és a Várost.

– Egyedül akarok lenni – kiáltotta és bement írótermébe.

– Ha jönnek? – kérdezte az ajtónálló.

– Senkit se bocsáttok be.

– A reggeli látogatók? Agrippina, a császárné jelentkezett.

– Nem vagyok itt.

– Burrus?

– Elmentem.

Bezáratta az ajtókat. A szoba közepére rohant. Úgy vágyott a magányra, hogy eléje szaladt. Kívülről még hallott néhány latin szót. Befogta fülét. Nem szerette ezt a katonás, kemény nyelvet. Görögül akart hallani, mindig görögül.

Komoran figyelt. Úgy rémlett, hogy amire vágyott, mindjárt beteljesül, az út kinyílik, a megoldás már nem lehet messze. Puha ködburokban, forró gomolyban, egyelőre még testtelenül, szavak mozogtak körülötte, melyeket majd rabul kell ejteni, s ő a vívó mozdulatával viadalra száll velük.

Nero leányosan félt, lélegzete akadozott.

Az, amit szenvedett eddig, a közeli időben és valamikor régen, mind áthullámzott rajta, s csodálatos, eddig ismeretlen érzékenység fogta el. Reszketett, szeme könnyel telt meg. Sírt az érzékenységtől, meg a bortól, s a két részegség összeolvadt. Fájt, ezerszeresen fájt, amitől szenvedett, és aztán nem fájt többé semmi. Egyszerre, maga se tudta, hogyan, írni kezdett. Egymás után rótta a görög sorokat, a hexametereket, melyek pontosan gördültek. Majd bizalmatlanul fogadta, amit hallott. Mérlegelte, latra vetette, javított. Sötét volt, leírhatatlanul sötét, mint gyilkos, aki a végzetes tettre készül, mely – ha nem sikerül – életével fizet.

Agamemnonról írt, a királyról, akit felesége, Klytaimnestra meggyilkol. És fiáról, Orestesről, aki a hadból hazatérő vezért siratja, a hős, aki az istenekhez hasonlatos, a halott atyát, aki véres, sápadt arccal, száján bús mosollyal mered szegény fiára. Ami előbb ködben jelentkezett, már világosodott, a sejtető és sugalló burok, mely titokzatossá tett mindent, oszladozott. Egymás után, engedelmesen göngyölődtek le a párasávok, és látni lehetett az alakokat, erős fényben, hallani lehetett hangjukat, tisztán. Nero sötétsége is engedett. A borzalmas édesen csiklandozta, a félelmes kellemes ájulatot és kéjt gerjesztett benne. Minden pillanatban növekedett a biztonság. Kezében tartotta azt, amit mondani akart. Csak írnia kellett, sokat, sokat és gyorsan.

Egyszer föltekintett. Azt érezte, kész. A költemény kibomlott egész mivoltában. Ledobta a nádat, újat kapott kezébe, megint tett néhány vonást. Ugrált, mint játszó gyerek, székre állott, hadonászott. Nem tudta, mit míveljen örömében.

A teremben éles fény nyilallt. Már csak a csiszolás maradt hátra. Elvégezte ezt is; érthetetlenül hamar. Torkaszakadtából kiabált.

– Készen van, itt van, megvan – és rámutatott a viasztáblákra.

Kocsi repült a palota elé, arra rászállt. Kimondhatatlan öröm, gőg és nyugalom töltötte el. Vágtatott a Városon, szaladt alatta a föld, fölötte az ég, mellette a házsorok, melyek mintegy mozogtak és éltek, s a kocsisnak vernie kellett a lovakat, hogy még gyorsabban száguldjanak előre abba az ismeretlen és megfoghatatlan életbe, mely értelmet nyert. Amint a haladás légrohama érte üde arcát és röpködött szőke haja a szélben, viharosan dagadozott a melle, melyben a fiatalság, a határtalan, minden lehetőséget tartalmazó jövendő lüktetett.

Hogy hazaért, még dolgozott is. Fogadta Burrust és néhány patríciust. Elrendelte, hogy a katonák másnap bort is kapjanak ebédjükhöz.

A KEZDŐ

Öröme lassanként kialakult. Már formába szökkent, és ő megnézhette, sáfárkodhatott vele.

Mikor betelt azzal, aminek örült és már új meglepetést nem okozott önmagának, szükségesnek látta, hogy mással is közölje. Senecát hívatta.