Arra gondolt, (…) erről egy lélek sem tud, és valószínűleg nem is fog tudni soha. Kettős élete volt: egy nyilvános, amelyet mindenki látott, ismert, aki csak akarta, tele szokványos igazságokkal és szokványos hazugságokkal, s minden tekintetben hasonló ismerősei és barátai életéhez – és egy másik, amely titokban folyt. És a körülményeknek különös, talán véletlen alakulása folytán mindaz, ami az ő szempontjából fontos, érdekes és elengedhetetlenül szükséges volt, mindaz, amiben őszinte volt, és nem csalta meg önmagát, mindaz, ami életének lényege volt – titokban zajlott le.

Csehov: A kutyás hölgy (Devecseriné Guthi Erzsébet fordítása)

A regény szereplői

A főbb szereplők nevét aláhúzással, a valós történelmi személyeket csillaggal jelöltük.

A GYEREKEK ÉS SZÜLEIK

A Romaskin család

Konsztantyin Romaskin forgatókönyvíró és költő

Szófia „Mouche” Gideonovna Zeitlin, filmcsillag, a felesége

Szerafima Romaskina, 18 éves, egyetlen gyermekük

Szásenyka Zeitlin, Szófia unokatestvére, 1939-ben letartóztatták,
sorsa ismeretlen

A Szatinov család és alkalmazottaik

Herkules (Erakle) Szatinov, a Politbüró tagja, a Központi Bizottság titkára, a Minisztertanács elnökhelyettese

„Tamriko”, Tamara Szatinova, angoltanár a 801-es számú
Állami Iskolában, a felesége

Mariko Szatinova, 6 éves, a lányuk

Szatinov fiai korábbi házasságából:

„Ványa”, Ivan Szatinov, pilóta, elesett 1943-ban

David Szatinov, 23 éves, pilóta

„George”, Georgij Szatinov, 18 éves

Marlen Szatinov, 17 éves, Komszomol-vezető

Losa Babanava ezredes, Szatinov testőrségének vezetője

Valerian Csubin, Szatinov titkára

A Dorov család

Genrik Dorov, a Párt Központi Ellenőrző Bizottságának elnöke,
államvédelmi miniszter, a felesége:

„Dáska”, dr. Darja Dorova, egészségügyi miniszter, kardiológus

Gyermekeik:

Szergej Dorov, 20 éves, katonatiszt

„Minyka”, Marina Dorova, 18 éves, Szerafima iskolai barátnője

Demjan Dorov, a „Görény”, 17 éves, úttörővezető

„Szenyka”, Szemjon Dorov, a „Kis Professzor”, 10 éves

A Blagov család

„Nyikolasa”, Nyikolaj Blagov, 18 éves

Vagyim Blagov nagykövet, az édesapja, diplomata

Ljudmilla Blagova, az édesanyja

A Sako család

Roza Sako, 18 éves, Szerafima iskolai barátnője

Borisz Sako marsall, az édesapja, a szovjet légierő parancsnoka

Jelena Sako, az édesanyja

A Titorenko család

Vlagyimir Titorenko, 17 éves

Ivan Titorenko, az édesapja, repülőgépgyártásért felelős miniszter

Irina Titorenka, az édesanyja

A Kurbszkij család

Andrej Kurbszkij, 18 éves, új diák az iskolában

Pjotr Kurbszkij, az édesapja, a nép ellensége, 1938-ban letartóztatták, huszonöt év kényszermunkára ítélték „kapcsolattartási jog nélkül”

Inyessza Kurbszkaja, az édesanyja

A 801-ES SZÁMÚ JOSZIF SZTÁLIN ÁLLAMI ISKOLA TANÁRAI

Kapitolina Medvegyeva igazgatónő, történelemtanár

Dr. Innokentyij Rimm, igazgató-helyettes, tudományos szocializmus/kommunista erkölcs tanár

Benya Golden, orosz irodalom tanár

Tamara Szatinova, angoltanár (lásd a Szatinov családnál)

Aposztolon Suba, testnevelő tanár

Agrippina Begbulatova, segédtanító

A VEZETŐK

Joszif Sztálin* marsall, a Kommunista Párt főtitkára, a Minisztertanács elnöke, a hadsereg főparancsnoka, a Vezér, az „Instancia”

„Vászka” Vaszilij Joszifovics Sztálin,* 24 éves, a fia,
a légierő tisztje, „trónörökös”

Szvetlana Sztalina,* 19 éves, a lánya, diák

Vjacseszlav Molotov* külügyminiszter, a Politbüró tagja

Lavrentyij Berija,* titkosrendőr, 1938‒45 Belügyminiszter (NKVD/MVD,) a Minisztertanács elnökhelyettese, a Politbüró tagja

Georgij Malenkov* Politbüró-tag

Andrej Visinszkij* külügyminiszter-helyettes

„Szása”, Alekszandr Poszkrjobisev,* Sztálin kabinetfőnöke

Vszevolod Merkulov* állambiztonsági miniszter (MGB)

Viktor Abakumov* a katonai elhárítás (SMERS: Halál a kémekre)
vezetője, majd állambiztonsági miniszter (MGB)

A TÁBORNOKOK

Georgij Zsukov marsall,* a hadsereg helyettes főparancsnoka

Ivan Konyev marsall*

Konsztantyin Rokosszovszkij marsall*

A TITKOSRENDŐRÖK

Pavel Mogilcsuk ezredes, nyomozó, MGB, Súlyos Bűnügyek Osztálya

Bogdan Kobulov tábornok,* a „Bika”, MGB

Vlagyimir Komarov ezredes* nyomozó, SZMERS/MGB

Mihail Likacsev ezredes* nyomozó, SMERS/MGB

A KÜLFÖLDIEK

Averell Harriman,* az Egyesült Államok moszkvai nagykövete

Frank Belman százados, diplomata, helyettes véderő attasé, tolmács

Szüleimnek, Aprilnek és Stephennek

és fiamnak, Sashának,

azaz a legidősebbeknek és a legfiatalabbnak.

Köszönetnyilvánítás

A következő személyeknek – barátaimnak és forrásaimnak – szeretnék köszönetet mondani, akiknek a történetei a szenvedély elixírjével és a hitelesség apró részleteivel ihlették meg regényemet: Hugh Lunghi, Dzsela Csarkviani, Nesztan Csarkviani, Sztyepan Mikojan tábornok és lánya, Ashen Mikojan, Szergo Mikojan, Sztanyiszlasz Regyensz, Galina Babkova, Rachel és Marc Polonsky és Sophie Shulman.

Először is: Hugh Lunghi. Hugh-val akkor barátkoztunk össze, amikor a Sztálin-könyveimen dolgoztam, mivel ő volt Churchill tolmácsa a potsdami konferencia egyes tárgyalásai folyamán. Hugh volt olyan kedves, és megosztotta velem orosz szerelmének történetét, mely Szerafima történetszálát ihlette. Nélküle a könyv nem születhetett volna meg.

Dzsela Csarkviani, Kandid Csarkviani (1938 és 1951 között Grúzia Első Titkára) fia Egy vidéki kommunista herceg emlékiratai címmel adta ki emlékeit az előkelő elit életéről. Sophie Shulman volt olyan kedves, és megengedte, hogy elolvassam izgalmas memoárját, melynek a Life Journey of a Secular Humanist címet adta. Dzsela Csarkviani és Sophie Shulman készségesen válaszoltak a Sztálin Oroszországában töltött iskolai éveik mindennapjait firtató kérdéseimre. Sztyepan Mikojan tábornokot, a légierő pilótáját és az akkor mindössze tizennégy éves Szergo Mikojant (mindketten a Politbüró-tag Anasztaz Mikojan fiai) letartóztatták az igazi gyerekek perében, és mindketten beszéltek nekem tapasztalataikról, ahogy Sztanyiszlav Regyensz, Sztálin unokaöccse is, akit szintén letartóztattak.

Köszönet a Polonsky házaspárnak, akik jóvoltából Molotov lakásában lakhattam a Granovszkij-házban.

Rettentően hálás vagyok fáradhatatlan, briliáns és alapos kiadómnak, Selina Walkernek és az ellenállhatatlan Georgina Capelnek, a világ legjobb ügynökének. Szüleimnek köszönöm a szerkesztést.

És mindenekfelett köszönet feleségemnek, Santának derűs szerelméért és barátságáért, valamint a regényt illető agyafúrt tanácsaiért. Köszönet imádott gyerekeimnek, Lilynek és Sashának, akik mindkét orosz témájú regényemben a gyerekszereplők alakjait inspirálták.

SSM

Prológus

1945. június

Ahogy Szerafima alig néhány pillanattal a lövések után nézi iskolatársai holttestét, észreveszi, hogy már fehér pihék lepték el megcsúfolt testüket. Olyan, mintha hólepel fedné őket, de hiszen nyár van, jut eszébe, rájön, hogy virágpor. A nyárfa pihéi úsznak, szaltóznak bukfencezve a levegőben, kavarognak, akár kótyagos balerinák, szeszélyes könnyedséggel járva fenséges táncukat. A moszkvaiak „nyári hóesésnek” hívják a jelenséget. Tikkasztóan meleg az este, Szerafima levegő után kapkod, ágaskodva próbál jobban látni.

Később, amikor kihallgatják, azt kívánja majd, bárcsak kevesebbet látott volna, bárcsak kevesebbet tudna!

– Ezek nem akármilyen halott kölykök ám – motyogja akadozó nyelvvel az egyik helyszínen ügyködő, félig részeg szolgálatos rendőr.

Amikor az érkező rendőrök megvizsgálják az áldozatok és barátaik igazolványait, a szemük összevillan, ahogy próbálják felbecsülni a veszélyt – és amilyen gyorsan csak tudják, már át is adják az ügyet másnak. Tehát nem a rendőrség, hanem a Szervek, az állambiztonságiak vizsgálják ki az ügyet: Vajon gyilkosság, öngyilkosság vagy összeesküvés? – kérdezik majd.

Mit mondjon? Mit hallgasson el? Ha hibázik, az életével játszik. És nem is csupán a sajátjával, hanem a családtagjai, a barátai, az ismerősei életével. Akárcsak egy csapat egymáshoz láncolt sziklamászó: ha egyikük lezuhan, mindenkit a mélybe ránt.

Bár Szerafima számára sokkal nagyobb dolog forog kockán: tizennyolc éves és szerelmes. Ahogy a másodpercekkel ezelőtt még eleven két barátja testére mered, érzi, hogy ez még csak a kezdet, és nem is téved: Szerafima ezután életének valamennyi eseményét aszerint osztályozza majd, hogy azelőtt vagy azután történt, hogy eldördültek a lövések.

Ahogy nézi a barátai holttestét, hirtelen meglepő élességgel látja a nap eseményeit. 1945. június 24. van. A nap, amikor Sztálin megtekinti a Győzelmi Parádét. Igen, ez azon alkalmak egyike, amelyre minden orosz emlékszik, hogy hol volt és mit csinált, pontosan úgy, mint 1941. június 22-én, amikor a náci Németország megtámadta a Szovjetuniót. A háborúnak vége, az utcákon hömpölyög a mámoros, éneklő tömeg. Mindenki biztos benne, hogy hamarosan egy jobb, élhetőbb Oroszország fog felemelkedni a háborúból. Mindez egyetlen emberen múlik, akinek a nevét épeszű ember soha ki nem ejti, kivéve áhítatos tisztelettel.

Szerafimát mindez a legkevésbé sem érdekli. Csak a szerelemre gondol, bár szerelme titok, és erre jó oka van. Általában, amikor diáklányok ilyesféle titkokat dédelgetnek, legközelebbi barátnőikkel minden apró részletet megosztanak. De nem úgy Szerafima: ő saját családja történetéből tudja, hogy boszorkányüldözéssel sújtott korukban a pletyka végzetes lehet. Arra is rájött már, hogy ő valahogy más, mint a többiek, még ha pontosan nem is tudja, miért. Talán mert az édesanyja árnyékában nőtt fel. Vagy egyszerűen csak ilyennek született. Mindenesetre meg van győződve róla, hogy az emberi történelem folyamán még soha senki nem élt át ekkora szenvedélyt, mint ő.

Ezen a reggelen a Glinka indulóit gyakorló, az utcán fel s alá vonuló katonazenekarok ummca-ummcájára ébred, melyhez harckocsik motorzúgása, lovak patacsattogása keveredik, és azzal a zavarba ejtő érzéssel kászálódik ki az ágyból, mintha egy szemhunyásnyit sem aludt volna.

Édesapja, Konsztantyin Romaskin kopogtat szobája ajtaján.

– Máris ébren vagy? Ennyire várod a felvonulást?

A lány odalép az ablakhoz.

– Ó, ne, esik az eső!

– Mire kezdődik a parádé, eláll.

Nem fog elállni.

– Felkeltsük anyádat?

Szerafima végigsétál a szülei hálószobájához vezető parkettás, csillárokkal megvilágított folyosón, közben elhalad a Katyusa című filmet hirdető moziplakát előtt, melyen egy katonai egyenruhába bújt szoborszépségű asszony pózol kezében gépfegyverrel, a háttérben harctéri ütközet sejlik fel. A nőnek koromfekete a haja, arcán szétkenődött olajfoltok, akár egy rettenthetetlen indián harcosnak. Drámai felirat hirdeti, hogy a film főszereplője SZÓFIA ZEITLIN (Szerafima édesanyja), a forgatókönyvet ÍRTA KONSZTANTYIN ROMASKIN (Szerafima édesapja). A Katyusa a szovjet katonák kedvenc filmje Sztálin legkedvesebb forgatókönyvírójától. Szerafimában erős a gyanú, hogy apja annak idején ilyen forgatókönyvek által tette a szépet az anyjának – mindenesetre az biztos, hogy ezek segítségével sikerült megtartania.

A hálószoba. A selyemlepedőn ott hever „Katyusa” személyesen. Hosszú, fekete hajjal, telt, ruhátlan karokkal. Szerafima beszívja anyja francia parfümből, francia cigarettákból és francia arckrémből összekeveredő ismerős illatát.

– Anya, ébresztő!

– Te jó ég! Mennyi az idő? Ma muszáj jól kinéznem, habár mindennap jól kell kinéznem. Gyújts meg nekem egy cigarettát, légy oly jó, Szerafimocska!

Szófia felül az ágyban; meztelen, elővillannak telt keblei. Valahonnan máris a kezében tart egy cigarettát elefántcsont cigarettatartóban. Szerafima apja feszülten, elégedetlenkedve járkál fel s alá a szobában.

Az apja: Nem késhetünk!

Az anyja: Ja, ne nyaggass már!

Az apja: Mindig késel. Ezúttal nem késhetünk el!

Az anyja: Ha nem tetszik, váljunk el!

Végre felöltözött, indulásra kész. Ahogy Szerafima kinyitja a bejárati ajtót, a púderrózsaszín emeletes tortához hasonlatos Granovszkij-toronyház (más néven a Szovjetek Ötödik Háza) többi tágas, parkettás lakásának ajtaja is kitárul. A házban lakó, az elitbe tartozó többi család is a parádéra igyekszik.

A lépcsőházban: izgalomtól remegő gyerekhangok, kifényesített bőrcsizmák nyikorgása; csilingelve egymáshoz koccanó kitüntetések, csillagos csatokkal ellátott övekhez ütődő pisztolyok zörrenése. Szerafima szülei először a pökhendi Molotovékat üdvözlik – a férfi fekete öltönyben feszít, mint egy burzsoá temetkezési vállalkozó, golyófején orrára csíptetett szemüveg, mellette felesége, a férfias képű Polina nercbundában. Közvetlenül előttük Bugyonnij marsall biciklikormány-szélességű, viasszal gondosan ápolt bajuszával egy kozák nótát dünnyög az orra alatt (már pityókás lenne? reggel 8-kor?), csinos új felesége mögötte tipeg.

Az első emeleti lépcsőfordulóban: Herkules Szatinov tábornoki díszegyenruhában, oldalt vörös csíkkal díszített nadrágban, aranycsillagos, skarlátszín váll-lapokkal. A lány anyja megöleli Herkulest – a forradalom óta közeli barátok. A Szatinov gyerekek cinkosan, ahogy iskolai összeesküvőkhöz illik, odabiccentenek Szerafimának.

– Mi újság? – súgja oda George Szatinov mohón. A fiú mindig így üdvözöl mindenkit. Előző este Szerafima látta őket az Aragvi étteremben, és ma délután ismét azt fogják csinálni, amit mindig. Eljátsszák a Játékot.

– Kommunista üdvözletem, Szerafimocska – köszön oda neki Szatinov elvtárs.

Szerafima bólintva visszaköszön. Számára a férfi egy jegesen hűvös, szenvedélytől mentes szoboralak, tipikus szovjet fejes. Gránit, jég – és hajzselé. Tudja, hogy a férfi hamarosan ott fog állni Sztálin mellett a Lenin Mauzóleum előtt kialakított dísztribünön.

– Szerintem Sztálin elvtárs kedvéért eláll majd az eső – csacsogja Mariko, Szatinovék hatéves kislánya. Haja takarosan befonva, hóna alatt egy játék kutyát szorongat.

– Talán – nevet Tamara, Szatinov felesége.

Irány ki a gépkocsiparkolóba. Meleg nyári eső esik. Érezni az égzengés közelségét, a levegő orgona és virágzó almafák illatával terhes. Szerafima attól tart, hogy szőke haja a nedvességtől kócos dugóhúzó-fürtökbe göndörödik, és púderkék, fehér galléros ruhája formátlan ronggyá ázik. Hiába a sok magas sarkú cipellő, a harang alakú, elegáns kalapkák, a férfiak vörös ellenzős sapkái, a lány már érzi az izzadság és az ázott szatén áporodott szagát.

Az egyenruhás testőrök nyitott esernyőkkel várják őket odalent. A bolygónyi reflektorokkal felszerelt, nőiesen kerek formájú, páncélozott limuzinok sorban araszolnak előre, hogy megtegyék a Nagy Kreml-palota épületéig vezető rövidke távolságot. A vörös téglás falakat csaknem kétszer körbeéri a közlekedési dugó.

Szerafima: Miért kocsival megyünk?

Az apja: Alig száz méter.

Az anyja: Próbálnátok meg ilyen magas sarkú cipőben közlekedni! Fogalmad sincs a nőkről, Konsztantyin!

Szerafima a szerelmesére gondol.

– Hiányzol, szeretlek, kívánlak – suttogja. Vajon valahol, innen nem messze a fiú is ugyanezt gondolja?

A kocsi közvetlenül a Nagy Kreml-palota előtt teszi le őket. Az erődítmény csipkézett pártájú vörös falai, az aranyozott hagymakupolák, az okkersárga és fehér paloták látványa olyan ismerős Szerafimának, hogy szinte észre sem veszi.

Ahogy végigsétálnak a Kreml területén, a lány csak a szokásos környezetét látja. Az azték piramistemplomra hajazó mauzóleum háta mögött bukkannak ki. A vörös márvánnyal burkolt épület foltos, akár egy öregasszony bőre, és közelről sokkal alacsonyabbnak tűnik, mint a mozivásznon. Kordonok és őrök sorfala mögött fából ácsolt tribün áll a bolsevik arisztokrácia számára. Szerafima tisztában van vele, hogy az ő életükben minden titkos, de semmi sem magánügy. Ő az egyike az „aranygyerekeknek”, és az aranygyerekek ugyanazokba az iskolákba járnak, ugyanazokon a nyaralóhelyeken vakációznak, és felnőve egymással házasodnak össze. Mindenki tudja a helyét, és minden szónak több jelentése van.

Legjobb barátnője, Minyka Dorova csókkal üdvözli Szerafimát. A kisöccsével van, a tízéves Szenykával. A gyerekek apja, Genrik, szintén egyenruhában, langyos mosolyt villant Szerafimára, és nyirkos kézfogással köszönti. A férfi megkérdőjelezhetetlen szakértője a „bolsevik erkölcs” hatálya alá tartozó, illetve nem tartozó dolgoknak. Minyka egyszer bizalmasan bevallotta barátnőjének, hogy az apja kisbaba korában egy Sztálin-portrét helyezett el a járókájában.

Szerafima más iskolatársai is itt vannak, csakúgy, ahogy minden népbiztos, marsall, sarkkutató, zeneszerző és színésznő, akiről valaha is hallott. És persze a gyerekeik, legtöbbjük Szerafima iskolájából, a 801-es számú Állami Iskolából. Egy tábornok meghajol valaki előtt. Szerafima átkukucskál a férfi váll-lapjai felett, és megpillantja Szvetlanát, Sztálin zömök, szeplős, vörös hajú lányát, aki nem sokkal idősebb nála. A lány a fivérével van, aki a légierő tábornoki egyenruháját viseli, és egy laposüvegből kortyolgat valamit. Vaszilij Sztálin hűvös mosolyt villant Szerafimára, aki még azután is, hogy elfordult, magán érzi a férfi jeges tekintetét.

Szerafima, a szülei és a barátaik már jóval délelőtt tíz óra előtt a helyükön ülnek a mauzóleum szomszédságában felállított tribünön. A hatalmas tömeg és a zsibongó katonák egy csapásra elhallgatnak, ahogy egy ó-lábú, csámpás léptű, marsall-egyenruhás öregember fellépked a mauzóleum lépcsőjén hűséges fegyvertársai, Molotov, Berija és igen, a szomszédjuk, Szatinov kíséretében. Hiába ül Szerafima olyan közel, hogy látja az esőt lecsorogni Sztálin elvtárs sapkájának ellenzőjéről az arcába, és figyelheti, amint az öreg épp Szatinovval beszélget, cseppet sem érdekli, hogy mit mondhatnak. Az egész parádéból alig emlékszik valamire. Elképzeli magában, ahogy később találkozik a szerelmével, és megcsókolja a fiút. Tudja, hogy valahol itt van a közelben, és a gondolatra áthullámzik rajta a boldogság.

A díszfelvonulásnak vége. Itt az idő, kezdődik a Játék. A szüleitől megszabadulva Szerafima átfurakodik a táncoló katonák és komótosan ballagó civilek sűrű tömegén, hogy csatlakozzon a barátaihoz a Kreml melletti Bolsoj Kamennij, azaz Nagy Kőhídon. A barátait vizslatja a sokaságban – megvannak! Néhányan már jelmezben. Némelyikük számára a Játék több mint játék; valóságos szenvedély – valóságosabb, mint a valóság.

Egyszer csak eláll az eső; a levegő fullasztóan megtelik virágporral, és Szerafima hirtelen szem elől veszti a barátait, ahogy ide-oda taszigálja a gondtalanul ünneplő tömeg. Vodka szaga és virágillat kering a levegőben, ágyútűz mennydörgő robaja hallatszik, feléjük sodródik a füst, alkalmi utcai énekkarok százai romantikus háborús nótákat dalolnak az ötven ágyúból egyszerre kilőtt díszsortűzzel a háttérben, a felfordulás összezavarja a lányt. Aztán hirtelen két gyors pisztolylövés, egészen közelről.

Szerafima már azelőtt tudja, hogy valami történt a barátaival, mielőtt elhal a lövéseknek a Kreml falairól visszaverődő dörrenése. Ahogy a tömeg meghátrál, Szerafima elindul, aztán futásnak ered, szalad a hang irányába, széjjellökdösi az útjába akadó embereket. Látja, ahogy Minyka Dorova kabátja védelmező melegébe vonja a kisöccsét, és elkerekedett szemmel, kővé dermedten bámul valamit a földön. Körülötte furcsán szabályos félhold alakban iskolatársak egy csoportja áll. Valamennyien lefelé bámulnak valamire; mindenki mozdulatlanul és csendben áll.

Minyka az arcához emeli a kezét.

– Ne nézz oda, Szenyka – mondja az öccsének. – Ne nézz oda!

Szerafima kővé dermed az elé táruló látvány kimondhatatlan rettenetétől. A lány van hozzá közelebb. Mozdulatlanul fekszik, egész mellkasa, a testét fedő jelmez fodrai bíborszínű vértől fénylenek, mely úgy bugyog elő, akár egy hegyi forrás. A lány halott, Szerafima tudja, de csak néhány másodperce halt meg, és a vére még folyik, szétterül körülötte, eláztatja, és lassacskán megalvad, ahogy Szerafima figyeli. A tekintete egy másodpercre elidőz a lány testén, mielőtt rápillant a közelben heverő fiúra. Annak az arca egyik fele sértetlen, de a másik, melyet szétroncsolt a becsapódó pisztolygolyó, elemeire robbant. Szerafima látja a koponyaszilánkokat, a rózsaszín húscafatokat, és valami fehér anyagot, mely úgy csillog, akár a friss kelt tészta. A fiú egyik szeme az arcára folyt.

Szerafima látja, ahogy a fiú teste megrándul.

– Ó, istenem! Krisztusom! – kiáltja. – Nézzétek, még él!

Odarohan, és letérdel a fiú mellé, megfogja a kezét, érzi, ahogy vére átnedvesíti a harisnyáját a térdén, a ruháját, folyik az ujjai között. A fiú mellkasa… a selyemkravátli és a frakk jelmez bársonya makulátlannak tűnnek, persze, hiszen azok is skarlátvörösek, fut át Szerafima fején az abszurd gondolat. A fiú szaggatottan zihál, felnyög, majd – feledhetetlenül hatásosan – felsóhajt, elnyújtott, bugyborékoló sóhajjal, mely mintha közvetlenül a torkából szállna fel, a torkából, mely az egyik oldalon az arca helyére került. Egész testében megremeg, majd elcsendesedik. Többé már nem egy fiú, nem egy személy, nem a barát, akit Szerafima oly jól ismert, és jelen állapotában nehéz elhinni, hogy valaha is az volt.

Minyka elokádja magát. Valaki hangosan zokog, egy másik társuk ájultan hever a földön. Idegenek sietnek a segítségükre, de ugyanolyan hirtelen szörnyülködve hőkölnek hátra. Szerafima most éles, átható sikoltásra lesz figyelmes, valahonnan közvetlen közelről jön. Ő maga sikoltozik. Feláll, néhány lépést hátrál, de rátapos valamire, mintha egy éles tövis lenne a cipőtalpa alatt, és amikor felveszi, két véres fogat tart a kezében.

Néhány katona és egy matróz látja, mi történt, odalépve karjukba veszik a gyerekeket a harctereket megjárt egyszerű parasztok nyers jámborságával. Hátrébb terelik őket, elállják előlük a rettentő látványt. Egyikük Szerafimába diktál egy kortyot a vodkásüvegéből, a lány magához ragadja a palackot, és mohón nyeli az italt, míg csaknem elfogja a rosszullét. De a gyomrát égető szesztől valahogy összeszedi magát. Aztán egyszerre megérkezik a rendőrség – a milicija. A féktelen ünneplés kellős közepéről kiugrasztott vörös képű rendőrök ugyan kótyagosak és durvák, de legalább szétoszlatják a kíváncsi tömeget, és Szerafimát is elterelik a holttestek közeléből, melyekről képtelen levenni a szemét.

Odalép az egymásba kapaszkodó barátaihoz. De Szerafima ruhája és keze csupa vér, azok megrettenve hőkölnek hátra.

– Istenem, Szerafima, véres vagy! Csupa vér mindenütt!

A szeme elé emeli a kezeit, melyeket vastagon borít a vér.

Ahogy visszanéz a holttestekre, majd felpillant a Kreml tornyain világító vörös zafírcsillagokra, ezüstös szikrák táncolnak a szeme előtt. Tudja, hogy odabent, a Kremlben valahol hamarosan jelentik Sztálinnak, hogy a 801-es számú Állami Iskola két diákja erőszakos halált halt – és az odabent lakozó fékezhetetlen, gonosz és vad erő majd magyarázatot keres a történtekre, a saját magasztos és titokzatos céljainak megfelelő magyarázatot.

Mialatt a rózsás égbolt lassan besötétedik, Szerafimába belehasít az elviselhetetlen bizonyosság: hogy ez gyerekkoruk legeslegutolsó estéje. Ezek a lövések elsöprik eddigi életüket, és olyan titkok kerülnek napvilágra, melyeknek soha nem lett volna szabad kitudódniuk – mind közül leginkább az ő titkainak.

Első rész

A Romantikus Lelkek
Társasága

Mérhetetlen boldogság a játék

S a tanulás minden órája,

Mert a nagy Sztálin elvtárs

A gyermekek legjobb barátja.

Szállj, szállj, víg dalunk!

Zengd víg napjaink!

Köszönjük néked, Sztálin elvtárs

Boldog gyermekkorunk!

„Köszönjük néked, Sztálin elvtárs, boldog gyermekkorunk”,
népszerű szovjet gyermekdal

1.

Több héttel korábban

Ez a legjobb iskola egész Moszkvában – gondolta magában Andrej Kurbszkij az Osztozsenka utcai 801-es számú Állami Iskolában töltött első napján –, és valami csoda folytán sikerült bekerülnöm ide.

Édesanyjával túl korán érkeztek, és most úgy tébláboltak az iskola bejáratával szemközti kapualjban, akár két szájtáti falusi paraszt. Andrej átkozta magában anyja aggodalmaskodását, ahogy az asszony a kezében szorongatott lista segítségével az orra alatt motyogva ellenőrizte a gyerek felszerelését: iskolatáska – megvan, fehér ing – megvan, kék iskolaköpeny – megvan, szürke nadrág – rendben, Puskin-kötet, két irka, négy darab grafitceruza, tízórai… Most meg rosszallóan, homlokát ráncolva meredt fel a fiú arcába.

– Jaj, Andrjusa, van valami az arcodon!

Kirántott egy gyűrött zsebkendőt a retiküljéből, és egyik sarkát benyálazva nekiállt a fia képéről ledörgölni a maszatot.

Ez volt Andrej legelső élménye az új iskolájáról. Akkor már minden ott volt együtt, az összes szál, mely később a lövésekhez vezet majd, már ha tudta az ember, melyiket kövesse. Minden itt kezdődött, azzal, hogy az anyja előtte áll, és dörgöli az arcát, mialatt ő próbálja elhessegetni magától, mint egy szemtelen nyári legyet.

– Hagyd már abba, anya! – lökte el az asszony kezét, és önérzetesen megigazította orrán a szemüvegét. Mérhetetlenül bosszantotta anyja fémkeretes szemüvege mögül előbukkanó hegyes állú, összeszorított ajkú arca, de leküzdötte magában az érzést, mert tudta, hogy az iskolatáskát, a köpenyt, a cipőket az asszony szomszédoktól és unokatestvérektől (akik az apja eltűnésekor hátat fordítottak nekik) koldulta össze, és szorgosan kutatva szerezte be a bolhapiacon.

Négy nappal ezelőtt, 1945. május 9-én anyjával együtt vettek részt a győzelmi felvonuláson, hogy megünnepeljék Berlin elestét és a náci Németország kapitulációját. De Andrej még azon a csodálatos napon sem tudott másra gondolni, mint az örömre, hogy – talán a háború végére jellemző lazuló szigornak köszönhetően – engedélyt kaptak, hogy visszaköltözzenek Moszkvába. És még ez sem közelítette meg az igazi csodát: hogy jelentkezett Moszkva összes belső kerületi iskolájába, abban a biztos tudatban, hogy úgysem veszik fel sehová, és mind közül a legjobb iskolába került be: a 801-es számú Joszif Visszarionovics Sztálin Állami Iskolába, ahova valamikor Sztálin saját gyerekei is jártak. Csakhogy ez a nagyszerű hír az aggodalmaskodás újabb spiráljába taszította az anyját, Inyesszát: hogy fogják tudni kifizetni a tandíjat az asszony könyvtárosi fizetéséből?

– Odanézz, anya, nyitják a kaput! – mondta Andrej, amint meglátta a kulcsait láncon csörgető aszott képű öreg tadzsik pedellust. – Micsoda kapuk!

– A rudak hegye aranyozva van – jegyezte meg Inyessza.

Andrej szemügyre vette a sztálinbarokk stílusú két kapuoszlop hősi alakjait. Mindkét pillért egy-egy bronz dombormű díszítette, melyeken arannyal kiemelve felismerte Marx, Lenin és Sztálin alakjait.

– Egész Moszkva egy romhalmaz, de nézd ezt az iskolát, ahová a fejesek gyerekei járnak! – mondta a fiú. – Ezek aztán tudnak élni!

– Andrej! – szólt rá az anyja. – Vigyázz a szádra!

– Ó, anya!

Andrej pontosan tudta, mennyire kell vigyáznia. Ha valakinek eltűnt az apja, a családja mindent elveszített, ő maga pedig az összeomlás szélén egyensúlyozott. Az ilyet nem kell figyelmeztetni rá, hogy legyen óvatos. Anyja olyan volt a karjában, akár egy zörgő csontváz. Jegyre adták az élelmiszereket, és alig tudtak valamihez hozzájutni.

– Gyerünk – mondta a fiú. – Jönnek.

Egyszerre iskolai egyenruhás gyerekek – szürke nadrágos, fehér inges fiúk és szürke szoknyás, fehér blúzos lányok – özönlöttek a kapu felé minden irányból.

– Anya, azt a kocsit figyeld! Vajon ki utazik benne?

Egy Rolls-Royce siklott elegánsan a járdaszegély mellé. Csúcsos sapkás sofőr pattant ki a vezetőülésről, és körbevágtatott, hogy kinyissa a hátsó ajtót. Andrej és Inyessza szájtátva figyelték, ahogy egy telt keblű, vörösre festett ajkú, határozott állú, koromfekete hajú nő kiszáll a kocsiból.

– Odanézz, Andrjusa! – kiáltott fel izgatottan Inyessza. – Tudod, ki ez?

– Persze, hogy tudom! Szófia Zeitlin. Imádom a filmjeit. Ő a kedvenc filmszínésznőm.

Andrej már álmodott is a nőről: azokról a kerek formákról, azokról a telt ajkakról. Teljesen összezavarodva ébredt. Hiszen ez egy öreg nő – a negyvenes éveiben jár, az ég szerelmére!

– Odasüss, mi van rajta! – lelkendezett Inyessza, a szemével valósággal itta Szófia Zeitlin kockás kosztümjét és magas sarkú cipőjét.

Az asszony után egy nyúlánk, szőke göndör hajú lány szállt ki az autóból.

– Ó, ez biztosan a lánya!

Figyelték, ahogy Szófia Zeitlin lesimítja sikkes kosztümkabátkáját, megigazítja a frizuráját, és profi mosolyt villant három irányba is, mintha fotósok előtt pózolna. A lánya – olyan szedett-vedett, amilyen elegáns az anyja – bosszúsan nézett maga elé. A karjában oszlopnyi könyvet egyensúlyozva, iskolatáskáját a vállára vetve indult egyenesen a kapu felé.

Inyessza nekiállt a képzeletbeli porszemeket leporolni Andrej válláról.

– Az isten szerelmére, anya – súgta oda neki a fiú, eltolva a kezét –, menjünk már! Elkésünk.

Mi lenne, ha az osztálytársai úgy pillantanák meg először, amint az anyja az arcát törülgeti. Elképzelni is szörnyű.

– Csak azt szeretném, hogy jól nézz ki – tiltakozott Inyessza, de a fiú már az úttest közepén járt.

Nem sok gépkocsi rótta az utcákat, Moszkva négy háborús év után kopott volt és romos. Az Osztozsenka utcában legalább két épület romokban állt. Kurbszkijék épp átértek a túloldali járdára, amikor suhanó hangot hallottak, és látták, amint egy csillogó fekete Packard limuzin tart feléjük, mögötte egy szögletes Pobeda. A kocsik csikorogva fékeztek, a Packard első üléséről suvickolt bajszú testőr ugrott ki, és kitárta a hátsó ajtót.

Egy férfi kászálódott ki a kocsiból.

– Na, őt felismerem – mondta Andrej. – Ez Szatinov elvtárs.

Andrejnek eszébe jutott, amikor a Pravdában látta a képét, egész mellkasát borító kitüntetésekkel (fölötte a cím: Sztálin Vaskomisszárja). A férfi most csupán egyszerű katonazöld egyenruhát viselt, rajta a Lenin Rend szalagjával. Hűvös tekintet, sasorr: érzelmek nélküli fegyelem, bolsevik szigor. Hányszor látták ezt az arcot több emelet magasságú transzparenseken és felvonulásokon körbehurcolt zászlókon! Az Urálban még egy város is volt, ami a Szatinovgrád nevet viselte. Az anyja megszorította Andrej karját.

– Ez aztán az iskola! – jegyezte meg elismerően a fiú.

A testőrök védelmező alakzatot képeztek Szatinov körül, akihez egy apró asszonyka és három iskolai uniformist viselő gyerek csatlakozott, két fiú, nagyjából Andrejjel egykorúak, és egy sokkal fiatalabb kislány.

Herkules Szatinov vezérezredes, a Politbüró tagja, a Párt titkára, úgy vonult lánya kezét fogva az iskola kapuja felé, mintha győzelmi felvonulás élén haladna. Andrej és édesanyja ösztönösen hátrébb léptek, és nem ők egyedül: bár már sor állt a kapu előtt, Szatinovék előtt szétnyílt a tömeg. Ahogy Andrej és Inyessza a nyomukban lépdeltek, egyszerre közvetlenül a Szatinov fiúk mögött találták magukat.

Andrej még soha életében nem volt ilyen közel egy vezetőhöz, és most aggodalmasan pillantott hátra az anyjára.

Lépj vissza egy kicsit, mutogatott Inyessza, hátrálj. Jobb, ha nem vagy túlságosan elöl. Egyes számú szabály: Ne vegyenek észre, ne hívd fel magadra a figyelmet. Hosszú balsors és szenvedés szülte ezt a szokást ebben a keményszívű társadalmi rendszerben. Hosszú évek rejtőzködése népes vasútállomásokon, ahol attól rettegtek, nehogy ellenőrizzék a személyazonosságukat.

Andrej két véglet, a riadt óvatosság és az új osztálytársaival, Moszkva aranyifjúságával való megismerkedés vágya között őrlődve képtelen volt levenni a szemét Szatinov elvtárs katonásan rövidre nyírt tarkójáról. Így aztán egykettőre a sor elején találták magukat, az iskola kapujának arannyal díszített oszlopai között, a ragyogóan, szinte hűvösen kék nyári moszkvai égbolt alatt.

Andrej és édesanyja körül összetömörült a szülők sokasága – jól öltözött, csinos asszonyok, krémszínű nyári zubbonyos, arany váll-lapos férfiak (kissé előrébb a fiú egy marsallt vélt látni) – és velük a piros úttörő nyakkendőt viselő gyerekek. Mellette Inyessza verejtékezett, riadt arca elcsúnyult a szorongástól, bőre száraz és szürke volt, akár a smirgli. Andrej tudta, hogy anyja alig múlt negyvenéves, nem is olyan öreg, mégis ordító volt a kontraszt közötte és a fényűző frizurás, csinos nyári ruhákban pompázó többi anya között. Apja letartóztatása és eltűnése, kitiltásuk a fővárosból, a hétéves száműzetés Közép-Ázsiában, mindez porrá zúzta az édesanyját. Andrej egyszerre szégyellte és szánta az asszonyt, szerette volna védelmébe venni. Megfogta a kezét. Anyja összetört, hálás mosolya az édesapját juttatta eszébe. Hol vagy, apa?, kérdezte magában. Élsz még valahol? Vajon a visszatérésük Moszkvába a rémálom végét jelenti, vagy csak a hatalom egy újabb kegyetlen húzása?

Szatinov elvtárs előrelépett a kapuhoz, ahol egy zsákszerű fekete kötényruhájában apácához hasonlító nő lelkendezve üdvözölte.

– Szatinov elvtárs, üdvözlöm! Kapitolina Medvegyeva vagyok, az iskola igazgatója, és a 801-es számú Joszif Sztálin Állami Iskola egész tantestületének nevében szeretném elmondani, mekkora megtiszteltetés itt találkozni önnel. Végre! Személyesen!

– Örülök, hogy végre itt lehetek, igazgató elvtársnő – felelte Szatinov erős grúz akcentussal –, ezerkilencszáznegyvenegy június huszonkettedike óta (aznap támadta meg Hitler Oroszországot, ahogy Andrej és minden orosz pontosan tudta) a fronton voltam, és nem sokat tudtam foglalkozni a gyerekeimmel, de most hazahívtak Berlinből Moszkvába.

– Hazahívták… – ismételte meg az igazgatónő enyhén elpirulva, hiszen a „hazahívtak” egyetlen dolgot jelenthetett, hogy Sztálin marsall személyesen adott rá parancsot. – Hazahívta…

– Sztálin elvtárs utasított minket: most, hogy a háborúnak vége, helyre kell állítanunk a helyes orosz és szovjet értékeket. Jó példával kell elöl járni. Az igazi szovjet férfi egyben családapa is.

Andrej észrevette, hogy Szatinov hangja türelmes és bár kioktató, egyáltalán nem arrogáns. Íme a bolsevik szerénység.

– Nos, lehetséges, hogy a jövőben sokszor fog engem látni az iskola kapujában.

Medvegyeva igazgatónő összetette a kezeit, mintha imádkozna, és nagyot sóhajtott.

– Micsoda bölcsesség! Szatinov elvtárs, a családját természetesen jól ismerjük. Az ön felesége tantestületünk megbecsült tagja, és iskolánkba sok prominens szülő járatja gyermekeit, de azért a Politbüró tagja… nos… le vagyunk nyűgözve, és óriási megtiszteltetés, hogy személyesen jött el, hogy…

Az Andrej előtt álló srác fejét csóválva hallgatta a lelkendező ömlengést.

– Szűzanyám, azt hinné az ember, apám Krisztus második eljövetele – jegyezte meg félhangosan. Andrej nem tudta, kinek címezi a szavait. – Vajon minden alkalommal, amikor ő kísér el minket, végig kell néznünk ezt a hajbókolást?

Az egyik Szatinov fiú volt az, félig hátrafordulva mintha Andrejhez beszélt volna.

– Nem elég, hogy az ember anyja itt tanít, most még ez is… szent isten! Gyomorforgató.

Andrej megdöbbent ezen a tiszteletlenségen, de a jól öltözött, fényesre suvickolt cipőt, élére vasalt nadrágot viselő, pomádétól fénylő hullámos hajú fiú szemmel láthatólag elégedett volt az új iskolatársra tett hatással. Nagyvilági mosolyt villantott Andrejre.

– Georgij Szatinov vagyok, de mindenki csak George-nak hív, amúgy angolosan.

Végül is az angolok egyelőre még szövetségesek. George kezet nyújtott.

– Andrej Kurbszkij – mutatkozott be Andrej.

– Ó, igen. Most jöttetek vissza a városba? Te vagy az új fiú? – kérdezte George felélénkülve.

– Igen, én.

– Gondoltam – fagyott le George képéről a mosoly. Anélkül pedig önelégült és unott volt az arca. Az audiencia véget ért, Andrejt visszaejtették a földre.

– Minyka! – ölelt meg George egy kreolbőrű, formás lánykát. – Mizújs? – érdeklődött.

Andrej elsápadt, és hátranézett az édesanyjára. Mindketten tudták, mit értett George az alatt, hogy „Most jöttetek vissza a városba?”. Andrejt megbélyegezte a száműzetés, ő csak egy hajdanvolt személy gyereke.

– Ne keseredj el! A végén mind a barátaid akarnak majd lenni – súgta a fülébe Inyessza kedvesen megsimogatva a karját. Andrej hálás volt érte. Az a Minyka nevű lány nagyon helyes. Vajon ő képes lesz valaha George Szatinov bizalmas, laza stílusában beszélgetni vele? A lány szülei egy kisfiút kézen fogva álltak mögötte.

– Az ott biztosan az édesanyja. Őt is felismerem. Dáska Dorova doktornő az, az egészségügyi miniszter.

Minyka kreolbőrű, fekete szemű édesanyja krémszínű kosztümöt viselt rakott szoknyával, mely jobban illett volna a teniszpályára, mint a sebészeti műtőbe. A legelegánsabb nő, akit Andrej valaha látott most futólag végigpillantott Inyessza megstoppolt harisnyáján, ócska cipőjén és a szeme alatt éktelenkedő sötétlila karikákon. A nő férje is egyenruhában volt, apró emberke idő előtt megőszült hajjal, és a szovjet hivatalnokokra oly jellemző, csak Kreml-arcszínnek hívott sápatag tésztaképpel.

Andrej éppen próbálta visszanyerni veleszületett optimizmusát, amikor az anyja előretolta.

– Köszönöm, igazgató elvtársnő – zárta rövidre Szatinov az igazgatónő ömlengését –, mi is nagyra értékeljük a munkáját.

Medvegyeva igazgatónő szinte földig hajolt, ahogy Szatinovék bevonultak, aztán újból arcára öltve a magasztos becsületesség álarcát odafordult Andrejhez.

– Igen? – kérdezte.

Ahogy a fiú belenézett a szúrósan összehúzott szemöldök alatt a nő komoly szemébe, attól félt, hogy egyből tudni fogja, kivel áll szemben, sőt, már alig várja, hogy visszaküldje oda, ahonnan jött. Inyessza is olyan arckifejezéssel rázott kezet az igazgatónővel, mintha azt mondaná, „Üssön meg! Megszoktam, már nem is csodálkozom”.

– Anya, hogy fogjuk kifizetni a tandíjat? – kérdezte Andrej az anyját aznap reggel, mire a nő azt felelte:

– Egyelőre érjük meg, hogy ott legyünk.

Vajon most leleplezik, mint a nép ellenségét, és kirúgják, még mielőtt elkezdhetné az iskolát?

Medvegyeva kelletlenül kezet nyújtott, csontos ujjai mintha össze akarnák morzsolni a fiú kezét.

– Az új fiú? Rendben. Az évnyitó után gyere az irodámba. Feltétlenül! – Már fordult is tovább Dorovékhoz. – Jó reggelt, elvtársak!

Andrej elvörösödött. Medvegyeva igazgatónő meg fogja kérdezni, hogyan fogják tudni kifizetni a tandíjat. Eszébe idézte, milyen gyakran megesett, hogy miután felgyúlt az életükben valami halvány reménysugár – anyja új munkát kapott, áthurcolkodhattak egy nagyobb szobába a társbérleti lakásban, engedélyt kaptak, hogy egy Moszkvához közelebb fekvő városba költözzenek –, az utolsó pillanatban mégis elvették tőlük. Érezte, ahogy kínkeservesen összekapart önbizalma szertefoszlik.

Az előtérből hosszú folyosó nyílt.

– Szeretnéd, hogy elkísérjelek? – kérdezte Inyessza. Mi sem volt rémisztőbb, mint az első nap az új iskolában, és a fiú egyik pillanatban maga mellett kívánta tudni anyja biztonságos melegét, a másik pillanatban bokáit szorító acélbilincsnek érezte az asszony ragaszkodását. – Veled menjek, kicsikém?

– Igen. Vagyis nem. Azaz…

– Akkor elbúcsúzom.

Az asszony megcsókolta, hátat fordított neki, és elnyelte a tömeg.

Andrej magára maradt. Szóval akkor most újrateremtheti önmagát: az új személyiség kovácsolása bolsevik alapelv. Sztálin maga ígérte meg, hogy az apák bűneit soha nem kérik számon fiaikon, de Andrej pontosan tisztában volt vele, hogy ez nem igaz – a fiúkon fognak bosszút állni.

2.

Andrej egy pillanatig magányosan álldogált az iskola főfolyosójára nyíló ajtóban, és nagy levegőt vett, mélyen beszívta új élete illatát: a mosdók orrfacsaró fertőtlenítőszagát, a parkettaviasz édeskés illatát, az előkelő asszonyok parfümjét, egyes tanárok vodkagőzös leheletét, és mindenekelőtt a remény levegőjét. Aztán belemerült a tömegbe, bámulta a falakra kihelyezett faliújságokat a táborozó úttörők fényképeivel, illusztrációkkal Timur és csapata háborús kalandjaiból és az otlicsnyiki, azaz kitűnő tanulók falra szegezett névsorát.

Igen, itt volt végre – és érezte, ahogy törhetetlen optimizmusa győzedelmeskedik George Szatinov lenéző pillantásának és az igazgatónő vészjósló meghívásának emlékén. Egyenesen előtte épp a filmcsillag Szófia Zeitlin beszélgetett Szatinov elvtárssal. Nem tehetett róla, nem bírta róluk levenni a szemét. Még soha életében nem látott két ilyen hírességet csak úgy egymás között beszélgetni. Mintha egy megelevenedett filmhíradót látott volna színesben. Hallotta a hangjukat. Vajon ők is lélegeznek, úgy, mint mi, közönséges földi halandók?, tűnődött, majd azon kapta magát, hogy felkacag. Hát persze, hogyne lélegeznének.

Szatinov civil ruhás testőrei megvetően bámultak rá, mire elfordult, és csaknem beleütközött Szófia Zeitlin lányába. Megtorpant, hirtelen nem is tudta, mi az a lányban, ami úgy megragadja a figyelmét. Persze a lány vonzerejét egyfelől megmagyarázta, hogy egy filmsztár Rolls-Royce-ában érkezett az iskolába.

A lány a nagyon fiatal nők hanyag, hosszú lábú, zabolátlan mozgásával haladt előre a folyosón. Göndör szőke fürtjei rakoncátlanul keretezték az arcát, melyen nyoma sem volt festéknek, Andrej mégis érezte a belőle áradó természetes tekintélyt, az olyan ember alapvető önbizalmát, aki elvárja, hogy csodálják, és aki magától sem vár el kevesebbet, mint önmaga megvalósítását. A lány zöld szeme egy pillanatra találkozott az övével, és Andrej észrevette, hogy hosszú, fekete szempillái és széles, érzéki szája annyira feltűnőek, hogy elhomályosítják a harisnyanadrágja lefutott szeme és a nyakáig felgombolt ódivatú, fehér kötényruha által keltett benyomást.

Ahogy Szófia Zeitlin és Szatinov jobbra-balra köszöngetve végigvonultak a folyosón, Zeitlin lánya, talán észrevéve, hogy Andrej őt bámulja, cinkos pillantással az égnek emelte a szemeit, mintha azt mondaná, hogy őt is nagyon zavarja az anyja feltűnősködése.

– Szerafima!

Már megint Szatinov fia volt az.

– Jól telt a vakáció? Mizújs?

Úgy látszik, ez George szokásos kezdőmondata, gondolta Andrej.

Ahogy megszólalt a csengő, a fiú követte George-ot és Szerafimát a folyosón. A szülők kezdtek búcsúzkodni, miközben a gyerekek az évnyitó gyűlésre igyekeztek. Szerafima és George figyelték, ahogy dr. Dáska Dorova és összeaszott férje elvonulnak mellettük.

– Minyka szülei aztán jó példa arra, hogy az ellentétek vonzzák egymást – jegyezte meg George.

– A pasas olyan, akár… egy sületlen bontott csirke! – vágta rá Szerafima.

– Pontosan! – kuncogott George. Andrej is elmosolyodott. Szerafima gonosz megjegyzése rendkívül találó volt.

A gyerekek áramlata az egyik irányba tartott, a szülőké a másikba. Amikor Szatinov elhaladt mellette, kurtán odabiccentett Andrejnek, aki nem tudta, hogyan viszonozza a köszönést (tisztelegjen? dehogy!), de aztán el is sodorta a folyosón hömpölygő tömeg.

Az iskola tornatermében fapadokat állítottak sorba a mennyezet fagerendáiról óriási hurkokként alácsüngő vastag mászókötelek alatt. Körben a falakat bordásfalak szegélyezték, és hátul, a Lenin-sarokban, Lenin fehér márvány mellszobra mellett egy fagerenda árválkodott félreállítva. A fából ácsolt színpadon két sorban álltak a tanárok székei. Medvegyeva igazgatónőé középen, az egyetlen szék karfával és üléspárnával. Az iskola egy miniatűr Oroszország, állapította meg Andrej. Minden intézménynek megvan a Párthoz hasonló hierarchiája. A színpad mögötti falon Sztálin és a többi vezető gigantikus portréi lógtak. (Igen, balról a negyedik nem más volt, mint Szatinov.)

Ahogy az ötszáz diák mind megtalálta a barátait, Andrej egy pillanatra pánikba esett. A vakációból visszatérve mindenki egymást üdvözölte – mi lesz, ha neki már nem jut hely? Elkapta George pillantását, de az elfordította a fejét.

– Minyka, foglaltam neked helyet – kiáltotta. – Szerafima, erre!

Minyka Dorova (a Sületlen Csirke lánya) és Szerafima (a filmsztár lánya) között ülve George pirospozsgás képéről sugárzott az olyan ember elégedettsége, aki meg van győződve arról, hogy az őt megillető helyet foglalja el. Egy magas, vörös hajú fiú vágtatott oda, és lehuppant Szerafima másik oldalára.

Andrej helyet keresett magának, rettentően hosszú időnek tűnt, mire talált egyet, és megkönnyebbülten lerogyott egy padra George-dzsal és Szerafimával szemközt. Mellette egy vékony, sápadt arcú, szőke lány foglalt helyet. A lány nézte George-ot és a barátait, aztán úgy fordult oda Andrejhoz, mintha most ébredt volna álmából.

– Ó, szervusz. Új vagy itt?

– Igen – felelte Andrej.

– Hm – mormogta a lány. – Én Roza Sako vagyok.

Nyilván Sako marsall lánya, gondolta Andrej, aki már az iskola előtt kiszúrta a légierő parancsnokát a tömegben. Miután kezet ráztak, a lány újra átbámult George-ék padsorára, mintha hirtelen elfeledkezett volna a fiúról.

– Azok ott a barátaim – magyarázta. – Nem találkoztál George-dzsal az iskolán kívül?

– Nem igazán.

– Nehéz lehet a tanév utolsó félévére becsatlakozni – folytatta a lány. Andrejnek átfutott a fején, hogy kék szemével és lenszőke fürtjeivel pontosan úgy fest, mint egy angyalka egy mesekönyvből. – Látod azt a vörös hajú fiút?

– Azt, aki Szerafima mellett ül?

A lány arca elfelhősödött.

– Az Nyikolasa Blagov. A barátom.

Épp nyitotta a száját, hogy még hozzátegyen valamit, amikor – csss – hirtelen mindenki hangja suttogássá szelídült. Bevonultak a tanárok, fontossági sorrendben masírozva végig a fal mellett, majd fel a színpadra vezető lépcsőn, hajszálra úgy, ahogy Sztálin és a Politbüró tagjai bevonulnak a pártkongresszuson.

– Ismered őket? – kérdezte Roza kedvesen.

– Csak őt – mutatott Andrej Medvegyeva igazgatónőre, aki elfoglalta helyét a színpadon.

Szorosan mögötte – feltehetőleg – a helyettese, egy férfi, akinek kopasz feje búbjára fésült barna haja úgy festett, akár egy fonott kosár.

– Az ott dr. Rimm – suttogta Roza, ahogy a férfi elhaladt előttük. – Szerafima, aki mindenkinek gúnyneveket talál ki, úgy hívja, a Homár. Hallgasd csak!

Rimm elvtárs elhaladtában hangosan dúdolt egy dallamot az orra alatt, minden kétséget kizáróan az „Éljen Sztálin elvtárs sok-sok hosszú éven át” című indulót.

– Csend legyen, George – szólt oda Rimm hangosan. – Előrenézz, Szerafima! Egyenesen üljetek! Fegyelem!

Ezután jött a többi tanár.

– Az ott Szatinov elvtárs felesége, Tamara – mondta Roza. – Angoltanár.

A következő egy széles vállú öregúr volt, akinek skarlátvörös zoknija és bő szárú kék rövidnadrágja között elővillantak ráncos, barna térdei.

– Ő pedig Aposztolon Suba, a tornatanár. Ugye, tisztára olyan, mint egy főtörzsőrmester a cári hadseregből? Na hát, az is volt!

– Tényleg?

Hogy a ménkűbe élhette túl ez a vasvilla bajszú őskövület a terror éveit?, gondolta Andrej. De ő a gyerekeknek abba a nemzedékébe tartozott, akiket már úgy neveltek, hogy a diszkréció az életben maradás záloga, úgyhogy hangosan inkább nem mondott semmit.

A színpadon egy szék még mindig üresen állt. Aztán egyszer csak egy laza szabású, homokszín öltönyös, csíkos zoknis férfi tanár hátulról kecsesen felszökkent a színpadra. A diákok izgatottan összesúgtak.

– Mindig ő az utolsó – mondta Roza ellágyulva. – Lássuk csak! Figyeld az új kanárisárga nyakkendőjét! Ez Benya Golden, az irodalomtanárunk.

Andrej figyelte a fürge mozgású, kopaszodó szőke hajú férfit, amint ajkán pajkos mosollyal a helyére huppan.

– Szerafima csak úgy hívja, a Nagy Romantikus. Ha szerencséd van, az ő osztályába kerülsz, ha nincs szerencséd, akkor Rimmet kapod, a Homárt.

Az újabb csengőszóra halálos csend támadt. Medvegyeva igazgatónő pálcájával az előtte álló olvasóállványra csapott.

– Köszöntelek benneteket újra az iskolában a vezérünknek, a nagyszerű Sztálin elvtársnak köszönhetően elnyert történelmi győzelem korszakában!

Az igazgatónő dr. Rimmhez fordult, aki előrelépett egy lépést.

– Csak egy kérdés, komszomolnyikok! – cincogta olyan hangon, mint egy szoprán énekesnő. – Ha választanotok kellene minden értéktárgyatok és a Komszomol-jelvényetek között, melyiket választanátok?

Egy hátranyalt hullámos hajú fiú felpattant, és beordította a választ.

– A Komszomol-jelvényünket!

Andrej felismerte a másik Szatinov fiút.

– Ez George öccse, Marlen – suttogta Roza a fiú fülébe. A lányt finom rózsavízillat lengte körbe. – Te Komszomol-tag vagy, Andrej?

Andrej azt kívánta, bárcsak az lenne – de sajnos a nem makulátlan múltú gyermekeknek nem volt helyük az ifjú kommunisták között.

– Úttörő pajtások, vii-gyázz! Légy kész! – kiáltotta dr. Rimm.

A vörös nyakkendős úttörők egy emberként válaszoltak:

– Mindig kész!

– Bravó, úttörő pajtások!

Rimm elégedetten hordozta végig tekintetét a tornatermen. Andrej túl idős volt már, hogy úttörő legyen, most mégis bármit megadott volna, hogy nyakában viselhesse a vörös kendőt.

Medvegyeva igazgatónő ismét megkocogtatta az olvasóállványt.

– Mariko Szatinovát kérem a dobogóra – mondta.

Nahát, ez a család mindenütt ott van, gondolta Andrej, ahogy egy fonott copfos, úttörőnyakkendős kislány jelent meg a színpad szélén.

Kopp-kopp újra: az igazgatónő botjával jelt adott a zongoránál ülő fiatal, szőke tanárnőnek, aki lelkesen püfölve a billentyűket játszani kezdte a jól ismert induló bevezető ütemeit.

– És ki az, aki zongorázik? – kérdezte.

– Az Agrippina Begbulatova, az énektanárnő – felelte Roza, mialatt a kislány nekikezdett a diákhimnusz eléneklésének. „Köszönjük néked, Sztálin elvtárs, boldog gyermekkorunk”, szállt az ének. Andrej álmából felriasztva is el tudta volna énekelni, igazság szerint néha meg is tette.

Medvegyeva igazgatónő kihirdette a negyedévre vonatkozó legfontosabb dolgokat: a krími Artyek úttörőtáborról, és az 54-es számú V. M. Molotov Állami Iskola csapata ellen meghirdetett labdarúgó-bajnokságról. Andrej észrevette, hogy a hirdetések egy részét Benya Golden meglehetősen mulatságosnak találja. Ezek után a tanárok kivonultak, és elkezdődött a tanítás.

Medvegyeva igazgatónő az íróasztalánál ülve körmölt valamit, amikor Andrejt bevezették hozzá. Az iroda felszereléséhez egyetlen bakelittelefon, egy kis méretű Sztálin-portré és egy apró páncélszekrény tartozott. (Andrej pontosan tudta, hogy a telefonok száma, valamint a Sztálin-portrék és páncélszekrények mérete és minősége mind-mind a hatalom nagyságát jelezték.) Az egyik falon keresztben széles transzparens húzódott, rajta felirat: „Köszönjük, marsall elvtárs a szabadságot, gyermekeink boldogságát és az életünket!”

Az igazgatónő egy műanyag székre mutatott.

– Köszöntelek az iskolánkban. Ugye tudod, hogy itt új szovjet polgárokat kovácsolunk?

Andrej szerencsétlenül gubbasztva várta a „De”-vel kezdődő folytatást. Korábbi keserű tapasztalatából tudta, hogy ilyenkor mindig az következik.

– De neked nem éppen makulátlan az előéleted. Kollégáim többsége nem értett egyet a felvételeddel. Magam is kételkedem benne, hogy van-e értelme, de mindegy, egyelőre csak egy félévre szól. Az elhajlás legkisebb jelét is figyelni fogom a viselkedésedben. Végeztünk, Kurbszkij.

Andrej nehéz léptekkel indult az ajtó felé, miközben a nő is felpattant az asztal mögül.

– Irány az első tanórád. Kövess!

Andrej agya kétségbeesetten zakatolt: rákérdezzen a tandíjra? Mit csináljon? Úgy hangzott, mintha az igazgatónő minél hamarabb meg akarna szabadulni tőle. Lépteik visszhangzottak a néptelen folyosón. Ahogy a nő nyomában igyekezett, Andrejnek átsuhant a fején, hogy az asszony sápadt arcbőre és tompa, fénytelen haja bizonyára soha életében nem látta a napot. Végre megtorpantak egy csukott ajtó előtt, és a nő intett neki, hogy lépjen közelebb.

– Nem fogsz tandíjat fizetni.

Andrej ajka szétnyílt, hogy megkérdezze, miért, de a nő egy pillantással elhallgattatta.

– Erről senkinek nem beszélsz, Kurbszkij, megértetted? Ez itt az osztálytermed – mondta a nő, majd sarkon fordult, akár egy szolgálatban lévő őrszem, és fémsarkú cipőinek halkuló kopogásával kísérve visszamasírozott a hosszú folyosón.

Andrej legszívesebben ordított volna a megkönnyebbüléstől, de tudta, hogy nem szabad. Ne szólj senkinek. Ne mondj semmit. Majd később végiggondolod. Nagy nehezen lecsillapította ziháló lélegzetvételét, és remegő kezét ökölbe szorítva bekopogott az ajtón.

Első órája az órarend szerint orosz irodalom volt, de nem tudta, hogy Rimm vagy Golden osztályába került. Melyik lenne hasznosabb? Ahogy kitárta a terem ajtaját, huszonöt szempár szegeződött rá – és Andrej szorongással vegyes izgalommal látta, hogy Szerafima, a Szatinov fivérek és a komor, vörös hajú fiú, Nyikolasa is az ő osztályában vannak. Csak Roza biccentett felé barátságosan.

– Ó, egy idegen! – mondta a székén, az asztalra feltett lábbal lazán ülő Benya Golden. – Fáradj beljebb! Épp most kezdünk.

– Jó teremben vagyok? Ez az orosz irodalom?

– Részben igen, részben nem.

Az osztály felnevetett Benya Golden szellemes kommentárján.

– Kívánsz-e csatlakozni drága barátokból, romantikus lelkekből és javíthatatlan álmodozókból álló testvériségünkhöz?

– Öö… igen, azt hiszem.

– Neved?

– Andrej Kurbszkij.

– Foglalj helyet! Nyikolasa Blagov! Menj odébb, fiam, hogy le tudjon ülni!

A vörös hajú fiú most is Szerafima mellett ült, és látványos sóhajtozás közepette, kelletlenül odébb húzta a könyveit. Szerafimának is odébb kellett húzódnia. Nyikolasa magában morgolódott, amikor Andrej leült mellé.

– Nos, Kurbszkij – fordult hozzá Benya Golden –, honnan jöttél?

Andrej habozott.

– Hát… ööö… Sztalinabadban éltünk, de most költöztünk vissza Moszkvába, és…

– Sztalinabad! Közép-Ázsia Párizsa! – kiáltott fel Nyikolasa mély hangon, mely azonban pont a legrosszabb pillanatban bicsaklott meg.

A hátuk mögött ülő hosszú fekete hajú fiú gúnyosan vigyorogva kontrázott.

– A turkesztáni Athén!

Természetesen mindenki tisztában volt vele, hogy egy ilyen srác, mint Andrej hogy kerül a közép-ázsiai posványba. Újra előkerült a foltos előélete.

– Téged meg ki kérdezett, Nyikolasa? – csattant fel Golden. Felugrott, és odasétált a hosszú fekete hajú fiúhoz. – Vagy téged, Vlad? Kevés szánalmasabb dolog van a világon a sznob moszkvaiaknál. Jelenlétetek az osztályomban abszolúte nem megmásíthatatlan tény. Úgy hallom, dr. Rimm órái sokkal, de sokkal szórakoztatóbbak, mint az enyémek.

Nyikolasa hátrasandított Vladra, és mindkét fiú szinte összezsugorodott Benya Golden fenyegetésének hallatán. Andrej megfigyelte, hogy Nyikolasa a főnök, és Vlad a csatlós a diákcsoportban, melyben úgy tűnt, a hosszú hajviseletet és a kifinomult ízlést igen komolyan vették.

– Üdvözöljétek Andrejt, ti barátságtalan csirkefogók. Ha Medvegyeva igazgatónő ebbe az osztályba rakta, annak bizonyára oka van. Ebben a tanévben Puskin Anyeginját vesszük.

Benya Golden visszalépett a dobogóra, melyen a tanári asztal állt, és felemelt egy könyvet.

– Jevgenyij Anyegin – nyilatkoztatta ki. – Legtöbbünk kívülről fújja egyes részeit. Mi a helyzet veled, Andrej Kurbszkij?

Bármit kerestél verssoromban:

Felfrissülést a munkagondban,

Viharos, szép emlékeket,

Elmés szót, élő képeket,

Hibát stílusban és szavakban,

Kívánom, lelj bár cseppnyi részt,

Mely álmodni s mulatni készt…{1}

Andrej válaszát az osztály elismerő mormogással díjazta. Szerafima is meglepetten nézett fel – vagy ezt csak képzelte?

– Nagyszerű! Lefogadom, jó érzés újra Moszkvában lenni – mondta Benya Golden a fiúra mosolyogva.

Golden lelkesedésétől felbátorodva Andrej folytatta:

Búsan bolyongva, hánytvetetten,

Hordozva honvágy bánatát,

Hányszor gondoltam, Moszkva, rád!

– Már értem, miért rakott az igazgatónő az én osztályomba, Kurbszkij. – Golden most egyik kezében a kötetet tartva felállt a székére. – Nyikolasa, szólaltasd meg a harsonádat!

Nyikolasa a mellette levő tokból elővett egy hangszert, vörös hajfürtjeit öntudatosan megrázva felállt, és belefújt a trombitába, mintha egy középkori király érkezését hirdetné.

– Idén még hosszabb a hajad – jegyezte meg Benya Golden. – Ez az új frizura valamiféle romantikus szenvelgés akar lenni? A kollégáimnak nem fog tetszeni. Még a végén a fejükbe veszik, hogy egy bolsevikhoz méltatlanul romantikus regényhősnek képzeled magad. Nos, rendben! Isten hozott benneteket Anyegin világában! Engedjétek, hogy elkápráztasson benneteket Oroszhon legnagyobb költője. Ezeken az oldalakon oly kimeríthetetlen gazdagság lakozik, mely soha nem szűnik meg olvasóját meglepni és csodálatba ejteni. Vajon az Anyegin „az orosz élet enciklopédiája”? Tragédia, komédia vagy romantikus regény?

Miközben Golden előadást tartott, Nyikolasa leült, visszatette tokjába a trombitát, és buzgón jegyzetelni kezdett egy vörös bársony borítóval ellátott füzetbe. Amikor látta, hogy Andrej felé sandít, odamordult az orra alatt:

– Törődj a magad dolgával! – És elhúzta a füzetet olyan távolra, amennyire csak tudta.

– Maga Anyegin vajon egy életunt, narcisztikus mizantróp, vagy a szerelem és a társadalom áldozata? És Tatjána vajon unalmas vidéki fruska, aki méltatlan egy ilyen szenvedélyre, vagy az eszményi orosz nő mintaképe? A mű vajon utat mutat-e abban, hogy hogyan szeressünk? Igen, Demjan Dorov?

– Nyilvánvalóan csak a Párt mutathat utat abban, hogy hogyan éljünk, nem?

Andrej felismerte az iskola úttörő főtitkárának hegyes állú képét és vörös nyakkendőjét.

– És Sztálin elvtárs! – vetette közbe Marlen Szatinov.

– Mi van Sztálin elvtárssal? – kérdezte zavartan Benya Golden még mindig a dobogón álló szék tetejéről.

– Csak Sztálin elvtárs és a Párt irányíthatja az életünket – szónokolt Marlen. – Ön a burzsoá szentimentalizmus vétkébe esik.

– Nos, köszönjük az emlékeztetőt – mondta Golden –, de én itt éppen Puskint tanítok. Kezdjük tehát! Készen álltok? – Benya Golden áhítattal hunyta be a szemét. – Élesítsétek ki az érzékeiteket, drága barátaim, romantikus lelkek, javíthatatlan álmodozók! Véssétek jól eszetekbe: az élet rövid. Az élet egy kaland. Minden lehetséges! Lélegezzetek velem!

Mélyen beszívta a levegőt az orrán keresztül, és a diákok is vele együtt. Mindannyian egyszerre lélegeztek ki. Andrej körbepislantott a teremben, hogy lássa, nem nevet vagy lázadozik-e valaki, de Nyikolasa olyan lesújtó pillantást vetett rá, mintha valami szentségtöréssel próbálkozott volna. Szerafima arcán a sóhajtozás közepette halovány mosoly játszott, mintha jelezni akarná a fiúnak, tudja, hogy őt nézi. Andrej tehát csatlakozott az őrülethez, és épp másodszor fújta ki a levegőt, amikor Golden, könyvét ki sem nyitva, zengve szavalni kezdte az első sorokat, jobb keze nyitott tenyérrel előrenyújtva, mintha egy varázsigét mormolna.

– Nagybátyám, elvek jámbor őre…

És csak szavalta, szavalta tovább, olyan ihletetten, hogy a gyerekek halálos csendben hallgatták – míg George Szatinov fel nem tette a kezét.

– Igen? – kérdezte Golden.

– Épp azon tűnődtem, mit ért Puskin az alatt, hogy „a nászágy édes ízű titka”?

A terem hátulsó soraiból elfojtott kuncogás hallatszott.

Nyikolasa hátrafordult.

– Ez az egész a szerelemről szól – sziszegte.

– Nőj már fel, George – visszhangozta csatlósa, Vlad, aki szemmel láthatóan mindenben támogatta Nyikolasát.

– Csak nem Rozára gondolsz? – ugratta George.

– Nem, Szerafimáról ábrándozik – szólt közbe Minyka Dorova.

Még hangosabb kacaj tört ki. Roza elpirult, Szerafima azonban nem törődött Nyikolasával; Andrej most jött rá, hogy a lány egész reggel ügyet sem vetett az utána epekedő fiúra.

Benya Golden a fülére szorította kezét.

– George! Minyka! Hogy vagytok képesek ízléstelen megjegyzéseitekkel tönkretenni a költészet élvezetét?

Andrej még sosem találkozott olyan tanárral, akinek ennyire tetszett, sőt, aki ennyire bátorította az osztályában rendetlenkedő renitenseket.

– És most vissza az isteni költészethez! – ült vissza a székére Golden. – Szerafima, velünk vagy eme szép reggelen? Olvasd fel nekünk, hogyan esik szerelembe Anyegin Tatjánával, az ártatlan vidéki lánykával!

Ahogy Szerafima olvasni kezdett, az osztály újra elcsendesedett. Andrej elbűvölten figyelte a lányt, és észrevette, hogy mindenki más is őt nézi. Nem volt olyan szép, mint Roza, sem olyan bájos, mint a hátsó sorban ülő Minyka, de fekete szempillái alól előragyogó, valószínűtlenül zöld szemei arany szikrákat vetettek. Vajon csupán gyötrelmesen félénk, és nincs tisztában vele, hogy milyen hatással van az emberekre? – töprengett Andrej, de nem tudta kideríteni.

– Szép volt, Szerafima – mondta végül Golden, leállítva a lányt. Szerafima felnézett, és elmosolyodott. – Mára ennyi elég. Andrej, maradj itt, beszélni akarok veled.

A diákok nyikorgó széküket hátratolva összeszedték a könyveiket. Amikor George Szatinov elhaladt a padjuk mellett, Nyikolasa megmutatta neki a bársonyborítójú füzetet, és a fülébe súgott valamit.

– Amint láthattad – mondta Benya Golden, ahogy egyedül maradtak –,
a diákjaim ugyanolyan komolyan veszik baráti kötelékeiket, mint a költészetet. De, bár néhányan magas rangú tisztségviselők fiai és lányai, attól még többnyire rendes gyerekek. Mindenesetre őket is lenyűgözte Puskin-tudásod, ahogy engem is.

– Köszönöm – felelte Andrej.

Golden megveregette a fiú vállát.

– Fel a fejjel! Sikeres leszel, ebben biztos vagyok.

– Na… nagyon örülök, hogy itt lehetek.

– Meglátod, be fogsz kerülni Szerafima körébe, ne aggódj! De tudom, hogy nem könnyű a visszatérés.

– Tudja?

– Igen, tudom – felelte Golden. – Én magam is csak nemrég tértem vissza Moszkvába.

Andrej felnézett a tanárra, őszülő, ritkuló szőke hajára, gödröcskés, ráncos arcára. A mosolya őszintének tűnt – de vajon valóban az? Andrej tudta, hogy jobb, ha nem mond semmit. Az órarendjére pillantott, és sietősen útnak eredt a következő órájára.

Ebédszünetben Andrej a padjában ülve költötte el fekete kenyérből készült uborkás szendvicsét, és egyáltalán nem bánta, hogy egy kis időre maga lehet, míg Nyikolasa és barátai, Vlad, George és Roza összetoltak néhány padot, hogy egy tintafoltos asztalt alkotva megoszthassák egymással az uzsonnára hozott halat, marhahúst, sajtot és paradicsomot. Úgy tűnt, Nyikolasa sosincs egyedül, állandóan sápatag, hosszú hajú alakok udvartartása vette körül, akik úgy festettek, mintha soha életükben nem jártak volna szabad levegőn. Nyikolasa felolvasott a bársonyborítású füzetből, és izgatottan sutyorogtak. Andrejbe belehasított a megvetés és az irigység – de eszébe jutott az édesapja, és tudta, hogy ezek az érzések nem méltók hozzá. Miután megette a szendvicsét, és elment az összetolt padok mellett, látta, amint Nyikolasa odaadja a jegyzetfüzetet George-nak.

– Elolvashatod – mondta Nyikolasa –, de vedd komolyan, és holnapra kérem vissza a megjegyzéseiddel együtt.

– Persze, persze – felelte George kedélyesen.

Később, amikor Andrej a következő órára igyekezett a folyosón, gumitalpak cuppogását hallotta maga mögött a parkettával fedett padlón. Hátrafordult, és megpillantott egy fehér, szeplős arcot. Nyikolasa Blagov olyan magas volt, hogy szinte összegörnyedve járt. Ahogy mindig, Vlad kísértetszerű alakja és az elvarázsolt szépségű Roza Sako követte.

– Mi a véleményed Goldenről? – szegezte neki a kérdést Nyikolasa komoran. A hangja annyira mély volt, hogy a hangok összemosódva jöttek ki a torkán, mintha a nyelve helyén fakanál lenne a szájában. Vlad és Roza közelebb hajoltak, hogy hallják a választ.

Andrej habozott, félt, hogy rögtön a legelső napján katasztrofális hibát vét.

– Érdekes – felelte végül.

Nyikolasa úgy csóválta a fejét, mintha csalódott volna a válaszban.

– Ez minden, amit mondani tudsz? – Andrej fölé hajolt, mintha valami halálosan veszélyes titkot készülne elárulni. – Jobb lesz, ha vigyázol magadra. Itt máshogy működnek a dolgok.

– Szerafima mondott már neked valamit? – kérdezte Vlad.

– Szerafima? Nem is ismerem Szerafimát.

– Szerafima igazán érti a költészetet – jelentette ki Nyikolasa ünnepélyesen. – Nos, úgy látszik, nem ütötted meg a mértéket, hiába tudsz fejből pár Puskin-idézetet.

– Milyen mértéket?

– Majd meglátod. Csak gondolkozz.

A két fiú eltűnt a sarkon befordulva. Roza egy pillanatig habozva álldogált, majd gyengéden megérintette Andrej kezét.

– Szörnyen komolyan veszi a dolgokat, de majd meglátod, hogy milyen okos és eredeti.

Csaknem vége volt Andrej első napjának a 801-es számú Állami Iskolában. Az utolsó órán ültek: kommunista erkölcstan dr. Rimm vezetésével. Goldennel összehasonlítva Rimm egy vaskalapos tökfilkó, gondolta Andrej. Rimm homokszín Sztálin-zubbonya szorosan simult a testére, ami még jobban hangsúlyozta esetlen alakját. Az osztály vigyázzállásban várta, hogy belépjen a terembe, és mindaddig állva maradtak, míg egy kegyes kézmozdulattal nem intett, hogy leülhetnek. Egy dögunalmas óra után, melynek során Demjan Dorov és Marlen Szatinov dr. Rimm-mel versengve idéztek Sztálin és Lenin írásaiból, mialatt az osztály többi része ásítozott, levelezett és valahogy megpróbált ébren maradni, Andrej utolsóként hagyta el a termet.

Amint kifelé igyekezett, észrevette, hogy Nyikolasa vörösbársony jegyzetfüzete a padlón hever George Szatinov padja mellett. Majd holnap visszaadom nekik, gondolta, és betette a táskájába.

3.

Délután öt óra volt az aranykapuk előtt. Ez, gondolta Andrej az iskolatársaiért érkező limuzinokat figyelve, valóban egy új korszak, új lehetőségekkel, új élvezetekkel. A sofőrök és fegyveres tisztiszolgák a tűző napon izzadva, cigarettázva dőltek a Packardok és Lincolnok formás motorháztetőinek. Volt néhány várakozó anya, de a bolsevik asszonyok többsége dolgozó nő volt. A dajkák, otthonkás parasztasszonyok, pirospozsgás matrjoska babák csoportja elkülönülve állt, a saját vicceiken hahotázva. Nem lehetne összetéveszteni őket az anyákkal, gondolta Andrej, és a két csoport soha nem állt szóba egymással.

Megtorpant az iskola kapujának aranyhegyű oszlopai között, és körülnézett – mit is remélt? Hogy az édesanyja érte jön egy hatalmas limuzinnal? Arra semmi esély, de félig-meddig arra számított, hogy ma hamarabb eljön a munkából, hogy itt találkozhassanak. Mindegy, voltaképpen megkönnyebbült, hogy nem volt ott az anyja. Inkább azt remélte, hogy újra megpillanthatja Szerafimát és a filmcsillag anyját… a lány pont ekkor lépett ki a kapun.

– Te aztán tényleg ismered az Anyegint – mondta Szerafima kedvesen. – Fogadni mernék, hogy Nyikolasa féltékeny rád.

Andrej újra felfigyelt a lány szív alakú arcára, fehér bőrére és azokra a vidáman csillogó zöld szemekre. Szerafima nem várta meg a választ, nem is baj, mert Andrejnek hirtelen fogalma sem volt, mit feleljen. Később persze frappáns válaszok egész sora fog eszébe jutni.

A Rolls várt a lányra, a sofőr a hűtőrácsra támaszkodva állt, fémagyarai között lifegő cigarettával. Szülők sehol. Szerafimának nem tetszett a dolog.

– Köszönöm, hogy értem jött, Kirocsenko – mondta –, de inkább sétálok. Mondja meg anyámnak, hogy nincs szükségem a kocsira.

A sofőr vállat vont, ahogy a lány tovább lépkedett a balzsamos illatú utcán, a nyárfapelyhek úgy kavarogtak a bokái körül, mint valami bohókás díszkíséret.

Ahogy a sofőrök sorra elindultak, Andrejt elfogta a sóvárgás, hogy része lehessen az arany ifjak életének. Nyugalom, mondta magának, már bent vagy az iskolájukban, tehát része vagy az életüknek. Hamarosan bevesznek a csapatba.

Iskolatáskáját a kezében lóbálva sétált végig az utcákon. Érezte az utcakövekről felszálló hőséget. Körülötte a dicsőséges szovjet birodalom győztes fővárosa úgy festett, mint egy legyőzött város. Andrej bámulta a betört ablakú, gránátszilánkokkal megszórt homlokzatú omladozó házakat, a bombakráterekkel lyuggatott utakat. A vörös zászlókon kívül minden – a falak, az épületek, a kocsik – málló, kopottas iszapszín, bézs, katonazöld, szürke volt. De a szembejövő járókelők pirospozsgás arca mintha arról tanúskodott volna, hogy a győzelem mámora és a napsütés képes pótolni az élelmiszerhiányt, az utcák tele voltak szűk ruhás, csinos lányokkal, fehér nyári egyenruhákban feszítő katonákkal, matrózokkal és tisztekkel. Studebaker teherautók, Willys terepjárók és hivatalos személyeket szállító Buickok dübörögtek el mellette az utcán – de voltak lovas kocsik, szénával, ágyneművel, marharépával megrakott szekerek a tornyos, aranykupolás nagyváros kellős közepén. Olykor, ha behunyta a szemét a rekkenő hőségben, és a világ egy pillanatra narancsszínt öltött, Andrej nevetést és éneklést vélt hallani, mintha hallaná, ahogy a város a napfény erejétől gyógyul. Lesétált az Osztozsenka utcán, aztán megkerülte a Nemzeti Szállót és a Kremlt, felkanyarodott a Gorkij utcára, és elhaladt a Könyvpalota, a túloldalon pedig a Városi Tanács épülete mellett.

Ahogy bekukkantott az egyik árkádsoron, kecskéket és teheneket látott az udvaron, egy vén parasztasszony perlekedett velük, fején piros kendővel, kezében kampós bottal. De akkor is, ez az a város, amely térdre kényszerítette Hitlert, és elfoglalta Berlint! Micsoda büszkeség töltötte el a szívét, amikor szülőhazája dicsőségére gondolt, és micsoda rémülettel nézte a kegyetlenségeit! A vén banya leguggolt vizelni, maradék két foga közül kikandikáló cigarettával. Andrej felsóhajtott: imádta Moszkvát. Már majdnem otthon volt.

Befordult a következő árkádon, végigment az udvaron a gázcsövek közé ültetett veteményeskertek között, majd belépett az 1930-as években épült bérház kapuján. Felbaktatott a scsi leves zöldségillatában és savanyú vizeletszagban fürdő lépcsőházban a második emeletre, ahol a vállával benyomta lakásuk ajtaját. Szólt a rádió, Levitan, a rádióbemondó olvasta a híreket zengzetes, tekintélyt parancsoló hangján, miközben a kopár, szőnyeg nélküli előszobában Ivanov, egy középkorú tudós Rosztovból épp az egyik vézna Goldberg gyerekkel veszekedett.

– Te kis csótány, megittad a tejemet. Feljelentelek a lakóbizottságnál! Ki foglak dobatni innen benneteket…

Felpattant a balra nyíló ajtó, és a friss emberi ürülék szagától könnybe lábadt Andrej szeme, még mielőtt Peslauk, az öreg, de elpusztíthatatlan kolosszus kitámolygott a vécéről, menet közben rángatva magára hatalmas nadrágját.

– Haha, valóságos kis csecsemőt szültem odabent – hencegett nagy hangon.

Egy másik Goldberg kölyök – hányan vannak egyáltalán, négyen? Öten? Egy egész csapat alultáplált patkány – surrant el Andrej mellett.

– Ne lökdöss, hé! – szólt rá a kölyökre, de aztán eszébe jutott, hogy a Szovjetunióban senki nem tiszteli a másik ember személyes életterét. Mindenki folyamatos ideges szorongásban éli napjait, de ahogy az anyja mindig mondta: A túlélés kulcsa, hogy megőrizd a nyugalmadat, és mentsd az irhádat. Soha ne kérdezd meg senkitől, hogy mit csinált eddig, és mit fog tenni ezután. Soha ne mondd ki hangosan a véleményedet. És szerezz barátokat, ahol csak tudsz.

– Anya!

Andrej belépett apró szobájukba, ahol szorosan egymás mellé tolva állt a két kempingágy. Gyakran olyan szag volt idebent, akár egy nyúlketrecben, de az övék volt, és Moszkvában volt.

– Csukd be az ajtót! – szólt rá Inyessza, aki az ágyán fekve olvasta a Pravdában a japán háborúról szóló híreket. Az európai háborúnak vége volt, Sztálin most a japánokkal készült elbánni. Az asszony megpaskolta a mellette álló ágy matracát. – Gyere, mesélj, mi volt az iskolában!

– Van valami ennivaló?

– Persze, hogy van, Andrjusa. Nagyon éhes lehetsz! Sajt van és kenyér. Kukkants be Aladdin barlangjába!

Andrej átmászott az ágyon, lekuporodva kihúzott egy téglát a falból, és a mögötte levő üregből előhalászta a hideg sajtot. A lakásban nem volt hűtőszekrény. Télen az ablakon kilógatva tartották frissen a tejet, de nyáron ez volt a legjobb módszer a romlandó élelmiszer tárolására, egyben megakadályozta, hogy az ennivalójuk a Goldberg kölykök karmai közé vagy Peslauk feneketlen gyomrába kerüljön.

Inyessza haloványan mosolygott, miközben figyelte, ahogy a fia vacsorázik, és amikor Andrej visszanyerte erejét, rávigyorgott édesanyjára.

– Jó hírem van, anya! Maradhatok az iskolában, és a tandíjam ki van fizetve!

– Ó, drágám – ölelte magához Inyessza a fiát, de aztán aggodalmas képpel kérdezte: – Ki fizette ki? Mi folyik itt?

Andrej töviről hegyire elmesélte neki, hogy mi történt, és figyelte, ahogy anyja szorongása mintha lassan engedne. Ez biztosan egy új korszak jele, nem? És az új korszak azt jelentheti, hogy Andrej édesapja hazatérhet.

– Andrej – suttogta az asszony közelebb húzódva a fiúhoz –, gondolod, hogy…

– Ne gondolj semmit, anya. Hányszor mondtad ezt nekem?

– Igen, de…

– Ne reménykedj, mert ha megint csalódunk, abba belehalunk.

Anyja biccentett, és megtörölgette a szemét. Hogy témát váltson, Andrej gyorsan elkezdett az iskoláról mesélni: az igazgatónőről, dr. Rimmről – bizony, minden iskolában akad egypár ilyen tanár –, végül pedig lefestette az irodalomtanárt, Goldent.

– Még soha életemben nem volt ilyen tanórám. Annyira jó volt! Szinte életre keltette a verset, és ahogy beszélt a költészetről…

– Egy ilyen tanár egy olyan iskolában, mint a tiéd… valami tényleg változik – tűnődött el az asszony.

– És képzeld, anya, azt mondta, hogy ő is nemrég tért vissza Moszkvába.

Inyessza még szívesen kérdezte volna a fiát Goldenről, de Andrej már Szerafima szemeit és öltözködését ecsetelte, aztán mesélt George fellengzős stílusáról, a kissé ijesztő Nyikolasáról és fura csatlósairól, Vladról és Rozáról.

– Légy óvatos ezekkel a kis hercegecskékkel – figyelmeztette Inyessza. – A pártoskodás veszélyes, Andrej. Jusson eszedbe, hogy kiknek a gyerekei…

De Andrej nem figyelt rá: már úton volt a vécé felé az iskolatáskájával. A helyiség üres volt, épeszű ember nem megy oda közvetlenül Peslauk után, de Andrejt ez nem érdekelte.

Magára zárta az ajtót. Szinte vágni lehetett a szarszagot, és Andrej nem mert lenézni a vécécsészébe, csak leült a szélére, és mint egy bányász, aki ellopott egy gyémántot, előhúzta kincsét, a Szerelem Bársonykönyvét. Egyszerű iskolai irka volt, a fedőlapjára ragasztott bársonyszövettel. Még új volt, Nyikolasa épp csak elkezdett írni bele.