A fordítás alapját képező kiadás:

José Antonio Cotrina

El ciclo de la Luna Roja 2, Los hijos de las tinieblas

Edición independiente, Amazon, 2018.

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Varju Kata

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978 963 9866 18 8

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

The Cycle of the Red Moon TM & © 2020 SAF Books, www.safbooks.com

© Hungarian translation 2021, Varju Kata

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Továbbra is a nővéremnek

„És hamarosan semmi sem lesz,

csak a szakadék.”

Michael Ende: Tükör a tükörben

(Lázár Magda fordítása)

Előszó
Ez történt eddig

MINT MINDEN évben, Samhein éjszakáján most is megnyílik a Földet Rocavarancoliával összekapcsoló átjáró, ami lehetővé teszi Denéstor Tul számára az átjutást az emberi világba, hogy ott a királyság számára hasznos fiatalokat keressen. Ez alkalommal tucatnyi fiatallal tér vissza; az utóbbi évek legkecsegtetőbb aratása ez. Egyikük pedig, Hector, mindenkit meglep a benne szunnyadó képesség: „királyok esszenciája”, suttogja a vén Belisario, az általa kibocsátott energiát vizsgálva.

A Királyi Tanács két tagja még aznap megszegi a „be nem avatkozás törvényét”, mikor a learatottak Rocavarancoliába érkeznek. Nem akarják megkockáztatni, hogy a sors döntsön mindenről, és elpusztuljon a királyságuk, márpedig ez fog történni, ha egyetlen fiatal sem marad életben a Vörös Hold feljöveteléig. Pimaszság dáma varázslatot bocsát Hectorra, hogy képes legyen meglátni a város veszélyes pontjait, és így el tudja kerülni ezeket. Misztrál, az alakváltó még ennél is célratörőbb: megöli az egyik gyereket, és beférkőzik a csoportba, hogy belülről segítse őket. Ha bármelyiküket is leleplezik, minden oda. A learatottakat fertőzötteknek tekintik, és mindannyiukat megölik. Ez pedig Rocavarancolia végét jelenti.

A gyerekek többsége összefog, hogy együtt nézhessenek szembe a városban rájuk leselkedő veszélyekkel. Csak egyikük dönt úgy, hogy a maga útját járja, egy fiatal São Paulóból, akinek az esszenciája Hectoré után a második legerősebb a learatottak között.

Hamar formát öltenek a várost és az ottlétüket övező kérdések. Miért van rájuk szükség Rocavarancoliában? Mitől olyan különlegesek? Csak egy maroknyi normális és átlagos gyerek. Ez azonban csak a puszta látszat. Sokkal több van bennük, mint ami ránézésre feltűnik. Hector rájön, hogy Natalia, az orosz lány olyan lényeket lát, melyeket mások nem vesznek észre. És van valami furcsa Marinában is, a történetek, melyeket a Földön írt, túlságosan hasonlítanak Rocavarancolia történeteire. És mit lehet elmondani Brunóról, a robothoz hasonlóan kifejezéstelen arcú és közönyös olasz fiúról?

A gyerekeknek sikerül túlélnie az első napot a város romjai között, Margalar erődtornyában húzzák meg magukat, egy jól védett épületben. Természetesen Misztrál vezette oda őket.

Telnek a napok. Feszült a hangulat, és Alexander, az ausztrál fiú humora és feltűnő jelenléte nélkül még nyomasztóbbak lennének. Azonban Adrian, a csoport legfiatalabb tagja még így is annyira fél, hogy el sem hagyja az erődöt. És minden oka megvan rá. Aznap, mikor végre elég erőt érez magában, hogy ő is kimerészkedjen a többiekkel élelmet gyűjteni, egy magányos fiúba botlik, aki minden látható ok nélkül súlyosan megsebesíti kardjával. Haldoklik, mikor a többiek visszaviszik Margalar tornyába. Nem sokkal később Natalia esik össze sérülten, a romok között kószáló lények egyike mérgezte meg.

Misztrál látja, hogyan omlik össze minden. Nem tudta elkerülni, hogy Rocavarancolia sorban lemészárolja őket. Ha semmit sem tesz, akkor a sebesültek meghalnak, és utána a többiekre is sor kerül. És döntést hoz: feláldozza Alexandert, hogy a csoport többi tagjának nagyobb esélye legyen a túlélésre. A város egyik elvarázsolt tornyához vezeti a fiút, Alex pedig a torony bejáratát védő halálos átok fogságába kerül. A barátai semmit sem tehetnek, hogy megmentsék, csak vele lehetnek utolsó pillanataiban. Azonban nem hiába hal meg: Bruno, mikor rájön, hogy egy átokról van szó, képes hatástalanítani Rachel segítségével, akire nem hat a varázslat.

Azon az éjjelen a csoport behatol a toronyba. Rocavarancolia könyörtelen, és már bizonyította, hogy mindenre képes, csak hogy elpusztítsa őket. A gyerekeknek csodára van szükségük, ha túl akarnak élni. És úgy vélik, a torony éppen ezzel van tele: varázslattal.

Azonban nem csak Alex hal meg aznap a városban. A hegyen található kastélyban megtalálják Belisario holttestét. Halálának köze lenne Pimaszság dáma és Esmael, a Gyilkosok Urának intrikáihoz, akik mindketten a régens pozícióját akarják megszerezni? Denéstor Tul felkeresi Álom dámát, az éltes varázslónőt, aki tragikus látomást mutat neki:

„Hát nem hallod, igaz? Az ordítást, a halált, a csatát. A vért, a tüzet és a sárkányokat. Nem hallod? Ó, csodálatos démiurgoszom! Még nem tudod, hogy mit hoztál ide az emberi királyságból… A véget hoztad el nekünk.”

Öt héttel később

A HIÉNA a karjától alig két centire zárta össze száját. A levegőben összezáródó állkapocs hangja olyan volt, mint egy vastag bilincs kattanása. Hector a földön gurulva menekült a támadás elől, lendületet vett, és kivont karddal ugrott előre. Támadása nem volt sem túlságosan pontos, sem elegáns, a hiéna azonban remekbe szabott, kardlappal mért ütést kapott a képébe, és továbbra is morogva ugyan, hátrálni kezdett. Nyál csorgott visszahúzott szemfogai közül.

Balról egy második hiéna támadt rá. Marco állta útját, és olyan hatalmas ütést mért a kardjával az állatra, hogy több méterre repült tőle. A német fiú fújtatott, és zihálva pillantott rá.

– Minden rendben? – kérdezte.

Bólintott, és akkor vetette magát az első hiénára, mikor az ismét támadásba lendült. Kardja az állat jobb oldalába mélyedt. Nem volt túl mély a vágás, arra azonban pont elég, hogy a hiéna kifaroljon, és menekülni kezdjen, fogai között Hector zubbonyának egy hosszú cafatjával. A fiú hangosan fújtatott, mikor meglátta a textildarabot, és ellenőrizte: az állat a gyomra magasságában tépte meg a felöltőjét. Bizonyára az utolsó támadásában tette. Ő annyira a küzdelemre koncentrált, hogy elfeledkezett a védekezésről. Szerencséje volt, hogy csak a ruhájába mart bele.

Körbenézett, készen arra, hogy újabb támadást verjen vissza, bár abban a pillanatban egyetlen állat sem vetette rá magát. Ricardo, Marco és Natalia állták a sarat néhány méterrel előrébb, az udvar ajtóival szemközt, ott, ahonnan a hiénák nagyobb része jött elő. Ebben a pillanatban hárman is elegen lettek volna, sőt még többen is voltak a kelleténél, hogy fel tudják tartóztatni őket. Natalia és Ricardo sokat fejlődtek az utóbbi hetekben; az orosz lány lenyűgözően kezelte az alabárdot, Ricardo pedig nem maradt el mögötte a kard használatában. Marco azonban jócskán felülmúlta őket is. Mozdulatai olyan gördülékenyek és ügyesek voltak, hogy a többiek ehhez képes darabosnak tűntek. Minden kardcsapására földre hullott egy állat. És csak kevesen keltek fel utána.

Egy kis amfiteátrum alagsorában harcoltak, félúton Margalar erődtornya és a keleti, sziklás tengerpart között. Egy hete igyekeztek felfedezni ezt a területet, és egyetlen nap sem telt el úgy, hogy a hiénák ne zaklatták volna őket. Mindig kis csoportokban tették, és az igazat megvallva, nem okozott komolyabb gondot a visszaverésük, azonban olyan kitartóan támadták őket, hogy ez utolsó alkalommal úgy döntöttek, utánuk mennek, és elpusztítják őket. Arra azonban nem számítottak, hogy ilyen sokat találnak. Az amfiteátrumig követték őket; szinte ellepték az egész területet. Hector nem csodálta, hogy a figyelmeztető fekete felhők körbevették a terepet.

Most Marina volt a háta mögött. Lassan forgott a saját tengelye körül, igyekezett egyszerre lefedni minden oldalt. Öt, a nyílvesszői által leterített állat hevert a földön. Hirtelen, egy földre esett kőtömb mögül újabb hiéna emelkedett elő. Lesunyt fejjel, mély morgással tartott feléjük. A lánynak kétszer kellett lőnie, mire sikerült leterítenie. Az első nyílvessző túl magasan szállt, a második azonban tisztán áthatolt a torkán; az állat megperdült futtában, az oldalára esett, és mozdulatlan maradt, miután csúszott még néhány métert a földön. Marina újabb nyílvesszőt illesztett az íjba, és két lépést hátrált, hogy felmásszon egy ledőlt oszlop alapzatára.

Bruno, Rachel és Lizbeth kicsit hátrébb álltak. Utóbbi folyamatosan elkapta a tekintetét, annyira borzasztotta a küzdelem; Rachel ellenben egyfolytában nevetett, és hangosan biztatta társait. Hector tudta, ha tehetné, kivenné a részét a harcból. Bruno egy lépéssel előttük járt. Jobb kezében magasba emelt zöld, fa vándorbotot tartott, ami egy aprócska madárkalicka-féleségben végződött, miközben balját az oldaláról lógó batyuban tartotta; az olasz bizonyára elhasználta a függők és gyűrűk minden energiáját, és nem maradt más megoldás, mint hogy a tartalék talizmánokhoz folyamodjon. Hét megbénult hiéna feküdt a bejárat és a közöttük lévő szakaszon, mindet vékony, nyúlós réteg vette körbe. Az egyik ugrás közben dermedt meg; a levegőben lebegett tátott szájjal, előrenyújtott bal lábbal.

Bruno zihált, Hector pedig, mikor megértette, hogy fogytán az ereje, jelzett Marinának, hogy közelítse meg a hátvédek csoportját, ott volt a legnagyobb szükség a védelemre.

Ebben a pillanatban metsző füttyszó hallatszott a pincéből. A hiénák egyszerre kapták fel a fejüket, és kezdtek el hátrálni. Ismét felhangzott a füttyszó. És harmadszor is. Majd borzalmas hangot hallottak, ami mintha a föld mélyéből érkezett volna.

– Ne! Ne! Könyörület! Kérem! Ne! – Kinyílt egy csapóajtó a két udvar között, és csontsovány, csimbókos szőke hajú és szakállú férfi mászott ki belőle, és megállás nélkül rázta a karját a feje fölött. Hosszú, fekete bőrkabátot viselt, és bőrnadrágot. A nyaka körüli láncról fasíp lógott. – Állj! Állj! Ne! Ne legyen több károkozás! Ne! Kérem! Ne!

Marina az ismeretlenre célzott íjával.

– Csönd legyen! – kiáltotta Marco. Hiénák népes csoportja sorakozott a frissen előlépő ember és közéjük.

A férfi egy halott hiéna lábához térdelt, kétségbeesetten sírt. Lehetetlen volt megállapítani a korát.

– Gyilkosok! Gyilkosok! – kiabálta. Kezébe fogta az állat eltorzult pofáját, és harapásokkal és rosszul gyógyult sebekkel teli keze között ringatta. – Kegyetlen és gyilkos gyerekek! Szörnyek!

– A tieid? A tieid ezek a dögök? – kérdezte Ricardo. Közelebb lépett hozzá, kardját fenyegetően suhogtatva. Hector látta, hogy barátja egyik ruhaujja elszakadt és vérben fürdött. Megsérült, de vagy nem vette észre, vagy nem érdekelte.

A férfi szeme tágra nyílt, mikor közeledni látta. A hiénák eltökélten sorakoztak körülötte, a levegőbe morogva és vicsorogva, készen rá, hogy Ricardóra támadjanak, ha még egy lépését tenne. Misztrál igyekezett megállítani. Karon ragadta, és kímélet nélkül húzni kezdte hátrafelé. Az alakváltó ismerte a hiénával a karjában zokogó férfit, és nem akarta, hogy ártson nekik. Caleb volt, az amfiteátrum elhunyt őrzőjének fia. Nem sokkal a háború vége után született, és mindig is őrült volt. Számára ezek az állatok jelentettek mindent.

– Nyugalom, Ricardo! – mondta. – Ez az alak ártalmatlannak tűnik.

– Micsoda? – nézett rá összezavarodva. – Ártalmatlannak? Hát nem láttad? Ezek a dögök engedelmeskednek neki. Bizonyára ő uszította ránk őket!

– És akkor mit teszel? Megölöd?

Ricardo ettől még jobban megdöbbent. Tekintetét a kezében tartott véres kardra szegezte, és megrázta a fejét.

– Nem! Caleb nem parancsol! Nem támadni! – biztosította a térdre borult férfi. Marcóra nézett könnyes szemével, szinte könyörögve. – A fiatalabbak kimennek, vadásznak, visszatérnek… Nem támadni! Játszanak kint! Csak játszanak! – A földre ejtette az élettelen testet, hogy megcirógassa az őt védelmező egyik állat csapzott szőrét.

Hector megremegett. Egészen bizonyos, hogy az őket eddig támadó hiénák nagyobb része nem volt olyan hatalmas, mint azok, akik most a pincében állták az útjukat. Hiba volt idejönni?

– Képes vagy irányítani őket? – kérdezte Marco. – Meg tudod akadályozni, hogy megtámadjanak minket?

A férfi bólintott, megszállott módján. Csak hatalmas kék szeme látszott ki kócos haj- és szakállzuhatagából.

– Ha ők kimennek, én is megyek velük. Caleb megígéri és esküszik. Nincs más támadás – biztosította őket. – Caleb jól vigyáz. Caleb vigyázni fog. Kérem, kérem… Ne öljék meg Calebet… Ne öljék meg a gyerekeit…

– Engedjétek, hogy beszéljek vele! – kérte Bruno.

– Csak egy idióta – figyelmeztette Ricardo. – Tőle aztán nem tudsz meg túl sokat.

A hiénák morgása felerősödött, ahogy Bruno Calebhez közeledett. Mindenütt ott voltak. Legalább ötven állat oszlott el a területen. Bruno a férfi felé hajolt, aki továbbra sem hagyta abba a sírást. A hiénák az arcától néhány centire morogtak, ő azonban meg sem rezzent.

– Tudod, hogy kik vagyunk? – kérdezte. Caleb biccentett. Remegett a felső ajka.

– Az aratás, Samhein kölykei. Jó kölykök, jó kölykök… Nem ölik meg Calebet. Nem ártanak a gyerekeinek. Könyörület. Kérem. Könyörület…

– Ha nem felelsz a kérdéseimre, az utolsó szálig megöljük a torzszülötteidet. Egyet sem hagyunk életben. Megértettél? – Bruno kifejezéstelen arcától csak még vészjóslóbbnak hatott a fenyegetés. – Megértetted?

A férfi megrettent arca önmagában elégséges válasz volt.

– Tudod, hogy miért hoztak minket ide? – kérdezte ekkor az olasz fiú.

– Caleb semmit sem tud – nyöszörögte. – Caleb csak a gyerekeire vigyáz. Senki sem beszél Calebbel, és Caleb sem beszél senkivel.

– Ha hazudni mersz…

– Nem hazugság! Caleb igazat mondani! Megígéri és esküszik! Samhein kölykei jönnek, és hamar meghalnak. Szinte sosem látjuk őket. Nem tudjuk, mit csinálnak, sem, hogy mit akarnak. Csak azt akarjuk, hogy békén hagyjanak minket, és ne ártsanak nekünk… – Elkeseredetten Marcóra pillantott. – Ne ártsanak nekünk… Kérem… Ne ártsanak nekünk!

– Mi történik, mikor feljön a Vörös Hold?

Az égitest közös mániájukká vált. Nem volt azonban elég a nyugtalanság, amit a falióra mindennapos látványa keltett bennük, ahogy közeledik a tízágú csillag a piros pont felé a számlapon, Rocavarancoliában jártukban is folyamatosan annak a holdnak a különböző ábrázolásaiba botlottak. Látták metszeteken és faliszőnyegeken, pajzsokon, szőnyegekbe szőve… Mintha a Vörös Hold mindenütt jelen lett volna. Egy félig lerombolt házban található képtől borsódzott csak igazán Hector háta. A képen a legkülönbözőbb lények sokasága állt egy kietlen területen, a hatalmas, skarlátvörös holdat csodálva, ami egy város fölé emelkedett. Csakis Rocavarancolia lehetett.

Caleb megrázta a fejét, továbbra is zokogva.

– Nem tudom. Nem tudom. Nem tudom… Elbújunk, mikor feljön a nagy hold. A katakombák alá, és napokra bezárkózom. A nagy hold nem jó. Nem jó. A város remeg. Az állatok kiáltoznak. És én velük ordítok, és annyira félek…

– Hasztalan, Bruno – mondta Marina. – Hagyd békén! Semmit sem tud. Csak megijeszted.

Az olasz fiú bólintott, megfordult, és hátrált egy lépést.

– Zárd be őket! – parancsolta Calebnek.

A férfi üggyel-bajjal felemelkedett, továbbra is bólogatva. Ajkához emelte a sípot, és többször belefújt. A hiénák az udvarra gyűltek, de szemüket továbbra is a csoporton tartották.

Fojtogató volt a bezárt állatok szaga és a pára. Három körülzárt terület volt a pince kanyargó oldalánál, mindegyiket különböző magasságú és vastagságú kerítés vette körbe, a falnál ketrecek végtelen sorát halmozták fel. Az oszlopok között talán kezdetleges felvonók maradványai látszottak, és néhány csapóajtó, pont olyan, mint az, amit ez a bizonyos Caleb is használt. A falakon mozaikok; a darabok többsége már eltűnt, egy azonban még elég jó állapotban volt: egy lenyűgöző, sötét fegyverzetű harcost ábrázolt, több, páncélt és hegyes sisakot viselő hiéna kíséretében. A harcos bal kezében török handzsár, jobbjában az állatok láncának a vége.

– Mind jól vagytok? – kérdezte Marco, ahogy a hiénák a ketreceikben voltak a körülkerített udvarokban.

Mindenki bólintott Ricardo kivételével, aki lépett egyet előre, mintha meg akarta volna érinteni a sebét, a keze azonban megállt félúton.

– Az egyiktől bizony jó nagy ütést kaptam. Nem láttam, hogy jön.

Kevés maradt Ricardo korábbi határozottságából. Alexander halálát követően visszalépett a csoport vezetőjének szerepéből, és átengedte azt Marcónak. Bár nyíltan nem beszéltek róla, Hector tudta, hogy magát hibáztatja a történtek miatt.

Bruno leültette Ricardót, majd mellé guggolt, lábánál nyitva hevert a zsákja. Óvatosan felhúzta tépett ingujját, hogy láthatóvá váljon a seb. Meglehetősen látványos sérülés volt: mély seb a vállától a könyökéig. Egész karja vérben fürdött. Ricardo nagy levegőt vett, és sápadtan másfelé nézett.

– Szeretnéd, hogy én csináljam? – kérdezte az alabárdjára támaszkodó Natalia Brunótól.

Az olasz fiú csak megrázta a fejét, és addig kotorászott a táskájában, míg rá nem bukkant még egy feltöltött talizmánra. Elővett egy hosszú vasláncot, amiről bronzból formált oroszlán lógott. Csuklójára tekerte, hátravetette a fejét, és kántálni kezdte azt a lassú litániát, amit Hector kezdett egyre jobban megismerni.

Nem felejtette el, hogy rázta ki a hideg, mikor először látta Brunót elvégezni ezt a varázslatot. Adrian mozdulatlanul feküdt az ágyában, inkább volt halott, mint élő, szeme résnyire nyitva, hátborzongató sérülése fedetlenül. Alig lélegzett. Az olasz fiú összeszedte a feltöltött varázskristályokat, és miközben a bal kezében tartotta őket, ugyanazt a litániát kezdte énekelni, amit most is, miközben folyamatosan mozgatta a jobb kezét. A varázslat harmadik próbálkozásra hozott eredményt. Bruno két keze borostyánsárga fényben fürdött, mielőtt a fény kiterjedt volna a sérült testére. Mindannyian elképedve bámulták, hogyan zárul be lassan a hasi seb, és hogyan válik ismét egészségesen rózsaszínné a seb körüli bíborszínű és megfeketedett bőr. A folyamat több percig tartott, míg csak Adrian hirtelen fel nem ült az ágyban, de olyan életerővel és hirtelenséggel, hogy a szobában mindenki megijedt tőle. Szeme hatalmasra nyílt.

– A lovak! Mentsétek ki a lovakat! Nem halljátok? Nem látjátok? Megégnek! Megégnek! – kiabálta. Ezt követően ismét visszahullott az ágyra, és eloszlott az őt körbeölelő fény.

Adrian meggyógyítása meglehetősen kimerítette Brunót. Erősen lihegett, és izzadságban fürdött. Mikor felállt, támogatni kellett, nehogy elessen. Marina és Ricardo igyekeztek elvégezni ugyanezt a varázslatot Natalián, azonban, annak ellenére, hogy szó szerint követték a könyv utasításait, nem sikerült nekik a művelet. Hector volt a soron következő. A tőle telhető legjobban szólaltatta meg a mágikus litániát, miközben elvégezte a hozzá tartozó mozdulatokat, egyik szemét a könyvre, a másikat Nataliára függesztve. A folyamat közepén érezte, hogy valami mozgolódik benne, egy megmagyarázhatatlan áramlat, ami igyekszik ujjai végébe jutni. Nem sikerült neki; olyan gyenge volt, hogy félúton kihunyt.

Végül nem maradt más megoldás, mint megvárni, hogy Bruno helyrejöjjön annyira, hogy ismét el tudja végezni a műveletet. És ahogy megtette, és Natalia teste is megfürdött a borostyánsárga fényben, Bruno eszméletét vesztve esett össze. Olyan sokáig tartott, míg felébredt, hogy attól féltek, baj érte. Csak később vált világossá, hogy a rendkívüli gyengeség a varázslat használatának mellékhatása. A varázslás sokkal kimerítőbb, mint valaha is hitték volna. És a következő napok során az is kiderült, hogy a többségük nem is képes rá. Egyedül Natalia tudta még megtenni.

Ricardo sebe is a szemük láttára zárult össze. Néhány másodperccel később már csak a ruháját borító vérnyomok mutatták, hogy egyáltalán létezett a sérülés. Bruno lihegett, és gyengén, de fel tudott egyenesedni a „mutatványt” követően.

– Jól vagy? – kérdezte Natalia.

– Csak pár perc, adjatok pár percet, hogy visszanyerjem a lélegzetemet… – vette le kezéről az amulettet és ejtette a zsákjába.

– Samhein jó kölykei. Jó kölykök. – Caleb az egyik megbénított hiéna mellett guggolt. A hátát lapogatta, és könyörögve nézett Hectorra. – Nem hagyjátok így, ugye?

– Ne aggódj, hamarosan rendbe jön – felelte. Az emberke továbbra is kétségbeesett arcot vágott. – Megtámadtak minket, érted? Napok óta ezt csinálják, nem hibáztathatsz minket, amiért megvédjük magunkat.

Caleb vállat vont, és a padlót bámulta.

– Meggyógyíthatom azokat, akik megsérültek? – kérdezte Natalia Marcótól. Az egyik, a körbekerített udvar kapujában jajgató hiéna felé pillantott: az egész hátsó fele vérben fürdött.

– Ó! – derült fel Caleb arca. – Jó kislány! Drága kislány! Nagy szív és lélek! – Félig felemelkedett, és szinte térden járva közeledett Nataliához. Megfogta az egyik kezét, és az arcához emelte. Az orosz lány elfintorodott, és elrántotta, mielőtt meg tudta volna csókolni.

– Te azzal foglalkozz, hogy ne harapjanak meg! – figyelmeztette.

– Néhány perc… – suttogta Bruno, aki továbbra is zihálva ült a földön. – Néhány perc, és segítek neked…

– Rendben van – engedélyezte Marco. – De csak a legsúlyosabb eseteket gyógyítsátok meg! Azt kockáztatjuk, hogy kifáradtok. Holnap vissza tudunk jönni, hogy a többin is segítsünk.

– Áldott kölykök! – Caleb most Marco felé kúszott, szinte térdre ereszkedve. – Jó kölykök és szentek!

– Ha valamelyik megharap… – mondta Natalia, miközben az alabárddal hadonászott előtte.

– Nem, Caleb megígéri, és esküszik, nem, nem… – erősködött. – Nem fognak harapni, nem, nem…

Hector összevont szemöldökkel figyelte a különc férfit, aki újra meg újra letérdelt. Nem ő volt az első lakos, akivel összefutottak felfedezőútjaik során. Alig néhány napja keresztezték egy sovány, szőke és selymes hajú férfi útját; hátán keresztbe tett szigonyok, karjában méretes hordó. Miután különösebb érdeklődés nélkül megszemlélte őket, tovább folytatta az útját. Világos volt számukra, hogy Rocavarancolia nem lakatlan, ahogy első ránézésre tűnt nekik.

Nataliának sikerült meggyógyítania két hiénát, mielőtt lemerültek volna a nála lévő talizmánok. Még négy sérült állat maradt, bár csak az egyik állapota tűnt súlyosnak: hasán méretes vágás látszott. Bruno gondoskodott róla, ahogy összeszedte magát. Eközben a többiek bejárták a pincéket, igyekezve távol maradni a ketrecektől és lakóiktól.

– Fiúk – hívta őket Marina. Az egyik ketrecsor mellett állt. – Tele van kacatokkal. Gyertek, nézzétek meg!

– Az én dolgaim – sietett oda Caleb széles léptekkel. – Dolgok, amiket találok és megőrzök. Semmi értékes. Semmi, ami érdekelhetné Samhein kölykeit, ez biztos, ezerszeresen. Csak buta dolgok.

A csoport a ketrecekhez sereglett. Épp egytucatnyi volt belőlük, és a legkülönbözőbb tárgyakkal voltak tele: fegyverek darabjaival, festett bútorok torzóival, kisebb szobrokkal, kép- és ablakkeretekkel, üvegablakokkal… Még egy hárfát is láttak, szakadt húrokkal. Egyetlen közös dolog volt bennük: a legkülönfélébb színekben pompáztak. Rocavarancolia uralkodó színe a kő szürkesége volt, ezekből a tárgyakból azonban világossá vált, hogy a város múltjában igenis helye volt a fénynek és a színeknek.

– Milyen szép! – mondta Marina, ahogy a rudak között megcirógatta egy csíkos jádekőből faragott hattyú nyakát.

– Szép? Nem! Buta és csillogó dolgok, semmi más – biztosította őket Caleb aggodalmas kéztördelés közepette. – Csak ennyi. Buta dolgok, buta Calebnek. Semmi, ami érdekelhetné Samhein jó kölykeit…

– Nem fogjuk elvenni őket – biztosította Hector. Aranyozott keretű kézitükröt fogott a kezébe, és kábultan bámulta. Tükörképe meghasadt, és többszörözve, töredékeiben tükrözte vissza őt. Margalar erődtornyában nem voltak tükrök, és hetek óta nem látta a saját tekintetét. Meglepte, hogy arca már nem olyan kerek, mint ahogy emlékezett rá. A haja is eléggé megnőtt, és meglepetésére, egyelőre alig látható, azonban még szőrzeténél is sűrűbb bajuszféleség kezdett kiserkenni felső ajkánál.

„Te meg ki a ménkű vagy? – kérdezte magától, elcsodálkozva a saját tükörképén. – Nem ismerlek.”

– Ez meg mi? – hallotta Ricardo kérdését.

Két, henger alakú és hosszúkás tárgyat vett ki az egyik kalickából. Hectort homályosan távcsövekre emlékeztették. Nagyjából másfél méter hosszú, festett fából készült csőfélék voltak, két végükön aranyozott, menetes kupakkal. Ricardo lecsavarta az egyiket, és több, összetekert pergamenlap hullott ki belőlük. Bruno, ahogy megpillantotta őket, odalépett. Mindig készenlétben állt, ha valamilyen dokumentum vagy könyv bukkant fel, amivel egyre gyarapodó mágikus könyvtárát tudná gazdagítani.

Ricardo igyekezett kinyitni előtte az egyik hatalmas lapot, azonban olyan nehezen lehetett kezelni, hogy csak a felső részét sikerült kihajtania. A pergamenre három oszlopban írtak, vörös tintával felvitt karakterekkel és a felületen elosztott több illusztrációval. Az egyiken lovasok voltak láthatók egy fekete fallal övezett város előtt. Egy másikon démoni lények zuhantak le egy sziklafalról, mosolygós arcuk alapján boldognak tűntek attól, hogy a mélybe vethetik magukat. Nem voltak túl biztató képek.

– Nem az általunk ismert nyelven íródott– mondta Ricardo. – Várj… Igen… – Hunyorított. – Hasonló, nagyon is hasonló. Néhány szót megértek belőle, de nem sokat.

– Valamilyen származtatott dialektus, vagy talán ugyanannak a nyelvnek a primitív változata – mondta Bruno, egy rosszul kihajtott pergamennel a kezében. – A varázstoronyban több, ezen a nyelven íródott könyvet is találtam, és legalább egyről létezett fordítás azon a nyelven, amit a kútnál tanultunk meg. Ha jól emlékszem, mindegyiket elvittem az erődtoronyba.

– Amennyiben így van, megpróbálhatnám lefordítani őket – jegyezte meg Ricardo. – A kérdés csak az, vajon megéri-e.

Marina és Natalia is kinyitottak egy másik tokot, és több pergament húztak elő belőle. Az egyik komor pirosban játszott, olyan feltűnő volt, hogy ketten igyekeztek sebtében kihajtogatni. Mikor sikerült szétnyitniuk, a csoport többi tagja is köréjük sereglett.

A pergamen felső részén, ugyanazzal a részletességgel megrajzolva, mint amit már korábban is annyiszor láttak, ott virított a Vörös Hold, az egyenlítő girbegurba és berepedezett vonalával. A lap többi részét a rozsdás katedrális lenyűgöző rajza foglalta el. Szögletes tornyai és égre meredő támpillérei rémálombeli látomásként emelkedtek a papíron, olyan valószerűek voltak, hogy szinte térbelinek érződtek. Mintha az egész épületből különös fény sugárzott volna, vér és tűz keverékének tűnő ragyogás. A rajzon azonban nem maga a katedrális volt a legijesztőbb; hanem az, ami előtört belőle. A falakból és magas tornyokból ugyanis sötét sziluettek sora emelkedett a magasba. Elmosódott, kísérteties alakok szivárogtak át a falakon, szabadságra éhezve. Kevés ehhez hasonló képet láttak. A katedrálisból torz szellemek törtek elő, ijesztően tekeregve, miközben sötétségből szőtt piócák, idomtalan szörnyek és szárnyas lidércnyomások szabadultak ki a kőből. Az egyik központi toronyból szörnyűséges lény menekült, feje hatalmas, szűrös karjai hosszú karmokban végződtek. Hector gond nélkül felismerte benne azt a borzalmat, ami annyira lenyűgözte a megkövesedett harctéren.

A katedrálisból felszálló minden lény az ég felé emelte karját, mintha a felettük lebegő holdnak adóznának tisztelettel.

– Ez történik, amikor feljön a Vörös Hold? – kérdezte Natalia. – A katedrális szörnyeket kezd ontani magából? Ez fog történni?

Senki sem felelt.

* * *

Ahogy elhagyták az amfiteátrum romjait, úgy döntöttek, azonnal visszatérnek Margalar erődtornyába, bár maradt még néhány napfényes órájuk. A hiénák elleni harc, Caleb megjelenése és a pergamenek felfedezése épp elég volt egyetlen napra. Aztán pedig Bruno teljesen kimerült, képtelen lett volna még egy varázslatot végrehajtani. Annyira elfáradt, hogy olyat tett, amit korábban még soha: átengedte a vándorbotot és a tartalék talizmánokat tartalmazó batyut Nataliának.

Ugyanazon az úton indultak az erőd felé, amerről jöttek. Hector hóna alatt az egyik nagy pergamentekerccsel szemlélte Rocavarancolia szinte fehér, felhőtlen égboltját. Egyre nehezebben tudott visszaemlékezni rá, hogy milyen is volt az ég a Földön, és ami még jobban fájt neki, egyre nagyobb erőfeszítésébe került szülei arcának a felidézése is. Csak a testvére, Sarah maradt meg kitörölhetetlenül az emlékezetében, a többiek kezdtek lassan elhalványulni. Hector attól félt, hogy azt a bizonyos végzetes Halloweent megelőző életének minden emléke el fog tűnni.

Másfél hónapja voltak Rocavarancoliában, és az utóbbi tíz napban végre elkezdték felfedezni a várost. Bruno győzte meg őket ennek szükségességéről. Egyre azt ismételgette, hogy milyen abszurd a toronyba zárkózva maradni, miközben mihamarabb szeretnék megfejteni ennek a helynek a titkait.

A túlélésük függhet ettől, állította. És Hector sem tehetett mást, mint hogy igazat adjon neki. Minden egyes itt töltött nappal egyre jobban érezte, hogy hamis az a biztonságérzet, amit az erőd ad nekik.

Keleti irányban haladtak felfedezőútjaikkal, a meredek, tengerparti sziklák és a tenger irányába, mindig a szélesebb utakat választva, lehetőség szerint kerülve a kacskaringós utcákat. Lassan haladtak, hiszen nem volt olyan nap, hogy ne kutattak volna át a pincétől a padlásig két vagy három épületet. Nagy óvatossággal választották ki, hova hatoljanak be, kerülték a szerényebb házikókat, ahogy az olyannyira sérült épületeket is, ahol már csak attól veszélyben lettek volna, hogy behatolnak a rozoga maradványba. A kisebb, kastélyszerű épületek és a paloták érdekelték őket, a tornyok és hasonlóan egyedi épületek. Mikor a fény gyengülni kezdett, visszatértek a Margalar erődtoronyba.

Mindig Rachel ment elöl. A lány olyan fontos eleme volt terveiknek a város felfedezésében, hogy nem volt más megoldás, meg kellett várniuk, míg teljesen meggyógyul a bokája, és képes ráállni. Mindig ő haladt át elsőnek a kapukon, mindig ő nyitotta ki az ajtókat, a szekrényeket vagy azt a kevéske ládát, amibe útjuk során botlottak. Az ő védettsége nélkül túlságosan veszélyes lett volna számukra Rocavarancolia felfedezése, ő ugyanis immunis volt a varázslatra. Az esetek többségében épületek bejáratánál vagy szobák ajtajában bukkantak átkokra, néha azonban olyan váratlan helyeken, mint egy utca közepe, egy adott lépcsőfok, vagy akár egy kulcslyuk. Mikor a lány felfedezte valamilyen varázslat jelenlétét, Bruno igyekezett megtalálni a módot az átok kikapcsolására, ezt azonban csak ritkán sikerült elérnie.

És ha Rachel fontos volt a csoportnak, akkor az olasz fiúról és Nataliáról is csak ugyanezt lehetett elmondani. A tudat, hogy vannak közöttük olyanok, akik képesek meggyógyítani a sebesüléseiket, szinte azonnal önbizalmat adott nekik. Natalia nem tudott négy vagy öt varázslatnál többet végrehajtani kimerülés nélkül, Bruno azonban legalább tucatnyit volt képes elvégezni a fáradtság legkisebb jele nélkül.

– Bárhogy legyen is, azt azért tartsátok fejben, hogy vannak sebesülések, melyeket nem lehet meggyógyítani – figyelmeztette őket Marco újra meg újra. – Ha valaki levágja a fejeteket, akkor nem hiszem, hogy létezne olyan varázslat, ami ismét a nyakatokhoz tudná tapasztani. Ne legyeteket kevésbé elővigyázatosak csak azért, mert Bruno és Natalia képesek meggyógyítani minket, rendben?

Rachel Hector előtt haladt. Egyik kezével kisimította az arcába hulló haját, és észrevette, hogy Hector őt nézi. Rámosolygott.

– Jól küzdöttél az amfiteátrumban. Jó ütések, gyorsak, erősek.

– De hagytam, hogy más vonja el a figyelmemet – vonta meg a vállát Hector, ujjai között a szétszakított zubbonyával, amit most megpörgetett a levegőben. – Nem sok híja volt, hogy az egyik dög kibelezzen.

– Meg fogod tanulni. Mind megtanuljuk.

Csodálatra méltó volt, milyen ütemben sajátította el Rachel Rocavarancolia nyelvét. Ricardo kiváló tanárnak bizonyult, végtelen türelemmel. Minden este félrevonultak, és egymást tanították a nyelvükre. Marina csatlakozott hozzájuk az első leckéknél, hiszen Rachel beszélt franciául, és úgy vélte, jó lenne visszaszereznie az anyanyelvét, azonban hamar felhagyott a próbálkozással. Elszomorította a tudat, hogy a nulláról kell újratanulnia azt a nyelvet, ami egykor a sajátja volt.

Miközben Ricardo és Rachel a nyelvtanulással foglalkoztak, Bruno és Natalia a varázslat művészetében mélyedtek el. Mostanra szinte teljesen kiürítették a varázstornyot, legalábbis azt a három emeletet, ahova be tudtak jutni. Arra nem találtak módot, hogy a negyedik szintre feljussanak, ami teljességgel különbözött az épület többi részétől. Egyetlen ajtó, lépcső vagy átjáró sem vezetett oda. Bruno egész délutánokat töltött el ott a plafon alapos megfigyelésévelés az épület bejárásával, valamilyen nyom után kutatva, ami feltárhatná számára a negyedik szintre való feljutás titkát, sikertelenül. Az olasz fiú úgy sejtette, hogy csak varázslattal lehet feljutni.

Hector jól emlékezett az első alkalomra, mikor a toronyban járt, aminek az ajtaja okozta Alexander halálát. Rachel lépett be elsőnek, őt követték a félelemtől holtra váltan, ügyetlenül markolva kardjaikat és a fáklyákat. Először egy ijesztő, farkas külsejű lényt találtak odabent, hátát teknőspáncélszerű csontvért fedte, feje felső része szokatlanul nagy volt, hatalmasra nyílt szemmel figyelte őket a helyiség közepéről. Az állat ki volt tömve, azonban így is eltartott egy ideig, míg összeszedték magukat a vele való hirtelen találkozás borzalmas benyomásából. Több szoba is volt a torony első emeletén. Faliszőnyegekkel, kárpitokkal, polcokkal, asztalokkal, ládákkal és örök lánggal égő fáklyákkal teli szobák, tele összevissza dobált berendezési tárgyakkal. Rachel mögé zsúfolódtak, miközben ő lassan haladt a földszinten, varázslatokra figyelve. Több, összevissza található varázslatba is belefutott. A legerősebb két lenyűgöző, arany és ezüst boltív között volt, melyek egy zölddel kárpitozott szobába vezető árkádsor elején álltak, amibe természetesen meg sem próbáltak behatolni. Rachel irányította őket, senki sem nyúlt semmi olyanhoz, amit ő ne fogott meg előtte, és senki nem tett olyan lépést, amit ő nem tett meg korábban. Az első látogatás alkalmával nem maradtak sokáig a toronyban. Csupán néhány perc telt el addig, míg Marco felfedezett az egyik zsúfolt könyvespolcon egy könyvet, melynek a gerincén az a nyelv szerepelt, amit ők is ismertek, és amelyre a következő, sokatmondó címet nyomtatták: A mágikus gyógyítás és az azonnali helyreállítás: varázslatok és oktatóanyag.

A varázstoronyban található könyvek, amulettek és talizmánok nagyobb része mostanra már a Margalar erődtorony szobáiban volt. A könyvek nagyobb részét idegen nyelveken írták, azonban sok akadt közöttük, melyeket megértettek. Egyik könyv sem beszélt Rocavarancoliáról; egyetlen utalást sem találtak a városra, azonban elégséges információra bukkantak a varázslatok típusairól és az igézetekről, hogy azok tanulmányozása hónapokra lefoglalja őket. Bruno és Natalia időről időre felvilágosították a többieket új felfedezéseikről, és bemutatták azt a kevéske varázslatot, amit sikerült kibogozniuk. A leírt igézetek jó része azonban elérhetetlennek bizonyult a számukra: vagy nem bírtak az általuk megkövetelt erővel, még a feltöltött mágikus eszközökkel sem, vagy pedig olyan kimerítőek voltak, hogy fennállt az ájulás veszélye, mikor próbálták kivitelezni őket.

Azt azonban el kellett ismerni, hogy az a kevés varázslat, amit sikerült elsajátítaniuk, meglehetősen hasznosnak bizonyult. Egyik este az olasz fiú kísértet módjára hatolt át az erőd egyik falán, amitől mindenki halálra rémült. Legalább fél órán keresztül teljesen áttetsző maradt; lenyűgözte őket, ahogy átmegy az erőd bútorain, az azonban már kevéssé volt lenyűgöző Hector számára, mikor megérezte Bruno kezének ragadós hidegségét, ahogy áthatolt a sajátján. Ezzel azt bizonyította, hogy még emberi testen is át tud haladni. Egy másik alkalommal, miközben az udvaron küzdöttek egymással, Natalia, akinek elege lett abból, hogy Ricardo minduntalan meghátrálásra készteti, mozdulatlanná tevő bűbájt bocsátott rá, ettől jó időre megdermedt, a fiú bánatára és Rachel szórakozására.

Minél többet gyakorolták a varázslást, annál kevesebb energiájukba került a végrehajtása.

– Mintha olyan izmokat edzenénk, amiket eddig még egyáltalán nem használtunk. Természetes, hogy az elején gyengének érezzük magunkat, a gyakorlással azonban egyre erősödünk – magyarázta a többieknek Bruno.

– Mi ezért nem tudunk egyetlen varázslatot sem végrehajtani? – tudakolta Hector. Csalódott volt, amiért képtelennek bizonyult erre. – A mi varázsló-izmunk sokkal jobban elsorvadt, mint a tiétek?

– Nem. Ezek az izmok, a varázslásra való képesség mindannyiunkban ott szunnyad. A könyvek legalábbis ezt állítják. Esetetekben az energiafolyam, az erőtök folyama az, ami nem működik… És nehogy azt higgyétek, hogy a miénk annyival nagyobb lenne! Natalia és én is csak az egyszerűbb varázslatokhoz elegendő erővel bírunk, és azzal is csak akkor, ha használjuk a talizmánokat, azonban alig többel.

„Akkor meg mégis miért hoztak minket ide? – töprengett gyakorta Hector. – És mégis mi az, ami olyan nagyon különlegessé tesz engem?” Annak alapján, amit ki tudott hámozni Denéstor vagy Derültség dáma szavaiból, hatalmas erő szunnyad benne, az egész csoportban a legnagyobb, ha hihet a kísértetnek. De mégis milyen erő? Az világos volt, hogy nem a varázslásra való erő. Egyetlenegyet sem volt képes végrehajtani, bármilyen aprócska legyen is, sem a talizmánok segítségével, sem azok nélkül. Akárhányszor próbálta, érezte a belsejében azt a furcsa erőt mocorogni, amit akkor is tapasztalt, mikor Nataliát próbálta gyógyítani; bizonytalan erőforgatag volt, ami kavargott és kavargott, de nem nyert konkrét formát.

Amire azonban mindenki jó volt, Rachel kivételével, az a talizmánok töltése. Ebben az esetben Hector is észrevette, hogyan ér révbe az a furcsa energia; érezte, hogy forog ujjbegyeiben, és hogy jut át a talizmánba, amit éppen tölt. Megszokottá vált, hogy ezekkel a tárgyakkal a kezükben lássák egymást. Szerencsére a többségüknek nem volt szükségük a vérre ahhoz, hogy fel tudják tölteni őket, elégnek bizonyult, ha a bőrükhöz érintették. A legtöbb varázselem elég kis kapacitással bírt, mások azonban, mint az, ami Bruno botján volt található, órákra elég energiát tudtak magukba gyűjteni, még úgy is, hogy sosem voltak képesek teljesen feltölteni őket.

Mikor visszafelé tartottak az erődbe, elhaladtak egy másik varázstorony mellett, ez a második, amit felfedeztek a városban. Egy kanyargós utca szélén állt, amiben henger formájú épületek sorakoztak, és mivel a magasságuk eltérő volt, úgy tűnt, mintha egy katedrális hatalmas orgonájának sípjait látnák előtörni a köves talajból. Rachel erős varázslatot fedezett fel az épület küszöbén, aminek a kikapcsolása ezúttal lehetetlen feladatnak minősült. Úgy tűnt, nem ugyanarról van szó, mint ami Alexanderrel végzett, és a csípés alapján, amit érzett, egészen biztos, hogy még annál is sokkal erősebb. Természetesen nem kockáztatták meg a belépést. Rachel felajánlotta, hogy egyedül bemegy, és bár Bruno mintha hajlott volna erre, végül felülkerekedett a józan ész, és úgy döntöttek, okosabb, ha nem egyeznek bele. Ha valami történne vele odabent, képtelenek lennének segíteni neki.

Misztrál megállt a sípszerű házakkal szegélyezett utca közepén, egy fényes szárnycsapás hívta fel magára a figyelmét az épületek közül. Pimaszság dáma madara repkedett a párkányok között, csőrében a Királyi Panteon visszataszító őrének szemgolyójával. Az a nő továbbra is közelről figyelte őket. Az alakváltó azonban gyorsan szem elől tévesztette a fémes villanások közepette röpködő madarat, és egy pillanatig még elgondolkodva bámulta a helyet, ahol korábban látta. Pimaszság dáma viselkedése nem volt megszokottnak nevezhető, de mégis mit mondhatna ő a fura viselkedésről? Minden nappal, amit a learatottakkal töltött növekedett a veszély, úgy saját magára nézve, mint a gyerekek számára. Meglepőnek találta, hogy még senki sem fedezte fel.

– Történt valami? – kérdezte tőle Hector.

Az alakváltó megrázta a fejét, és továbbindult, két kezét az övében viselt kardok markolatára támasztotta. Mennie kellett, ezt diktálta a józan ész, sorsukra kell hagynia őket végre. Mégis mit tehetne még értük?

Eléggé ismerték már a fegyvereket ahhoz, hogy meg tudják védeni magukat Rocavarancolia fondorlataival szemben, és most már a varázslat is a rendelkezésükre állt. Nem volt már szükséges a jelenléte; megtette azt, amiért jött. Volt azonban valami, ami miatt nem tudta otthagyni őket: az Alexandernek tett ígérete, hogy megvédi a testvérét, jobban kötötte, mint a kötelességtudat. Az eskütétel, amit szinte gondolkodás nélkül mondott ki a Serpentaria torony lábánál, arra kötelezte, hogy a Margalar erődtoronyban maradjon, annak ellenére is, hogy a józan esze és Denéstor Tul is ennek az ellenkezőjéről próbálta meggyőzni újra meg újra.

A távolban kirajzolódott a hegyfok és a torony. A patak, hasadékokban csorgó kék sávja, úgy körözött a hegyek között, mintha meg akarná fojtani őket, mielőtt a várárok elnyelte volna.

A torony óráján a tízágú csillag háromnegyed hathoz ért.

* * *

Madeleine leengedte a függőhidat, azonban most nem sietett eléjük üdvözölni őket, mint általában. A bejárattól legtávolabbi asztalnál ülve találták, felhúzott lábakkal, meztelen talpai az asztal szélének támasztva. Talizmánok feltöltésével foglalatoskodott, egy kosárkába helyezte a már készeket. Üdvözölték, mikor beléptek, és ő enyhe biccentéssel felelt a köszönésükre, de a pillantását egy szemhunyásnyira sem emelte fel a medálról, amit éppen töltött: egy farkasfejet formázó függő volt az. Széke háttámláján Alexander zöld kardja lógott, amit alig volt ideje viselni; mindig a közelében kellett hogy legyen, még alvás közben is.

Adriant nem találták a földszinten. Hector feltételezte, kint lehet az udvaron, ahol órákat töltött azzal, hogy megszállott módjára gyakorolja a kardforgatást. Csak az éjjel beálltakor, az égő szárnyú denevérek megérkezésekor dugta vissza fegyverét a tokjába, és lépett be az erődtoronyba. Azonban már nem tűnt úgy, hogy félelemből rohan befelé, a lények megjelenése inkább azt jelezte, abbahagyhatja a megszállott gyakorlást.

Lizbeth és Rachel Madeleinhez léptek, a többiek pedig a központi asztalnál voltak Caleb pergamenjeivel. Ricardo kihajtogatta az egyiket az asztalra. Poharakat és dézsákat helyezett a széleire, hogy ne csukódjon össze, és figyelmesen tanulmányozta. Elkérte Brunótól a könyveket, amiket az amfiteátrum pincéjében említett, a fiú pedig felment megkeresni őket.

Hector egy elnyűtt bőrfotelbe ült le, és levette a bakancsát. Olyan hatalmas megkönnyebbülést érzett, mikor végre mezítláb volt, hogy hangosan felsóhajtott. Tíz napja, hogy egyetlen pillanatra sem álltak meg: reggelente Marco felügyelete alatt edzettek az udvaron, kora délután elmentek az ellátmányért, utána pedig a várost térképezték fel. Nem volt hát meglepő, ha Hector minden estére kimerültnek érezte magát.

Valaki elhaladt mögötte, útban az udvar felé, és ő gyengéden odafordította a fejét. Nem azért fordult, hogy lássa, ki az. Talán Natalia, vagy Marina. Most azonban Maddie kötötte le minden figyelmét. A lány két barátnőjével beszélgetett, jobban mondva, kedvetlenül hallgatta, amit a többiek mondtak. Mintha sem Rachelt, sem Lizbethet nem tudta volna lehangolni az ő egykedvűsége, úgy mesélték tovább délutáni kalandjaikat, mintha a hallgatóságuk is olyan lelkes lenne, mint ők maguk.

Madeleine továbbra is gyönyörű volt, még állandó szomorúsága és új keletű ziláltsága sem csorbította szépségét. Inkább épp ellenkezőleg: vonzóbbá tette.

Hector számára lehetetlennek tűnt átérezni, Madeleine min mehet keresztül. Szédülés fogta el, ahányszor csak megpróbálta a helyébe képzelni magát. Eddigi életében sosem élte át hozzá közel álló személy halálát. És már a gondolat is teljesen legtaglózta, hogy valami történhetne Sarah-val vagy a szüleivel. Adrian viselkedését is képtelen volt megérteni. Annyira magába zárkózott, hogy még Madeleine-nél is megközelíthetetlenebbnek tűnt. Adrian számára mintha csak az udvaron vívott küzdelmeire zsugorodott volna a világ. Még a mágiáról szóló könyvek sem tudták felkelteni az érdeklődését. Hector néha azt kérdezte magától, vajon ki ellen küzd? A gyávasága ellen? Valamilyen fura bűnbánat ellen Alex halála miatt?

Natalia úgy vélte, hogy Bruno gyógyító varázslata túl későn érkezett Adrian számára. Az olasz fiúnak sikerült ugyan megmenteni a testét, a lelkét azonban nem. Vagyis nem teljesen.

– Mintha egy része még azelőtt meghalt volna, hogy Bruno megmentette – mondta nekik előző este. – Ez a fiú nem Adrian, legalábbis nem az, akit megismertünk.

Az udvaron ültek az asztal körül, mind, Madeleine kivételével, aki már elment lefeküdni, és persze Adrian nélkül, aki épp akkor ment be az erődbe, az első lángoló szárnyú denevérek feltűnésekor.

– Kiráz tőlük a hideg. Mindketten olyanok, mint a kísértetek – sóhajtott nagyot Marina gyászoló társaikra utalva, az asztalra támaszkodott, fejét összefűzött karjára fektette. – Meddig tart náluk ez az állapot?

Ricardo válaszolt neki:

– Erre nincs konkrét idő. – Csillogott a szeme. Hector megértette, hogy az édesanyjára gondol, aki két éve halt meg. – Egyszerűen úgy gyógyulsz, hogy észre sem veszed. Egy napon hirtelen már kevésbé fáj… De nincs rá konkrét idő, nincsenek dátumok. Egyszerűen… – Nagyot nyelt. – Egyszerűen a hiány… És az a borzalmas hideg minden ébredéskor, mikor visszaemlékszel, hogy a világ széttört.

– Borzalmasan hangzik – mondta Lizbeth.

– Mert borzalmas is. Ám elmúlik. Minden elmúlik – folytatta. – Hozzászoksz ehhez az új világhoz. Nem marad más megoldás, mint továbblépni.

– De mi van akkor, ha nem akarnak? – tudakolta Marina. – Akkor mi történik?

A lány közelről felcsendülő hangja visszahozta a jelenbe. Épp egy darab főtt húst csavart egy zsírfoltos kendőbe.

– Nem vagy éhes? – fordult Hectorhoz.

– Mindig éhes vagyok.

Fogta a húsdarabot, igyekezett nem összekenni a kezét, sem a székét. Natalia a vén fotel karfájára ült keresztbe vetett lábbal, kezében egy darab gyümölccsel. Szoknyája egyik zsebéből előhúzott egy darabka száradt kenyeret, amit Hector ölébe ejtett. Majd a gyümölccsel foglalatoskodott. Natalia volt az egyetlen, aki hízott egy kicsit Rocavarancoliába érkezése óta, és jól állt neki. Kemény vonásai finomodtak, korábban ismeretlen kedvesség jelent meg az arcán. És mintha ez a lényében is visszatükröződött volna, a jelleme is némiképp szelídebbé vált, annak ellenére, hogy az idő nagyobb részében továbbra is ugyanolyan goromba és kedvetlen volt, mint korábban.

Továbbra is makacsul ragaszkodott hozzá, hogy ne beszéljen a többieknek a rájuk leselkedő árnyakról. Még az sem változtatott a döntésén, hogy az egyik árny segített neki.

– Te nem látod őket, fogalmad sincs, milyenek – mondta néhány napja, mikor Hector immár sokadszor győzködte, hogy beszéljen. – Nem látod a gyűlöletet, amivel minket néznek. Tudod, miért hiszem, hogy segített nekem az az árny? Mert nem bírta elviselni, hogy más öljön meg helyette.

– És mi van akkor, ha tévedsz?

– Megbolondultál? Nem hallasz? Nem tévedek! Gonoszak! Azt szeretnéd, mondjam el, hogy mit csinálnak ebben a pillanatban? – Hirtelen a füléhez hajolt. – Kettő van a hátad mögött. – Hector elnyomta a késztetést, és nem fordult meg. És nem azért, mert tudta, hasztalan lenne, hanem a félelemtől, hogy mi van, ha egyszer megpillantja őket. – Az egyik a másikon vonaglik, és felénk nyújtogatják a karjukat, mintha el akarnának kapni minket vagy szét akarnának tépni, vagy… – Hangosan kifújta a levegőt, és távolabb húzódott. – Szörnyek, hallod? Szörnyek! És utálnak minket.

Ez volt az utolsó beszélgetésük Natalia árnyairól. Azonban hiába nem beszélt ezekről a lényekről, a többiek is észrevették, hogy valami fura dolog történik vele. Gyakran előfordult, hogy a lány nyugtalan arckifejezéssel bámult az ürességbe, néha kifejezetten ijedten. Hector tudta, hogy mit figyel ilyenkor, a többiek azonban csak annyit láttak, hogy Natalia viselkedése hirtelen, minden látható ok nélkül megváltozik.

Hector figyelmét a hús és a kenyér kötötte le, miközben jelentéktelen dolgokról beszélgettek. Némileg csillapodott ugyan az éhsége, bár még mindig nem volt teljességgel elégedett, kedve szerint evett volna még. Ugyanolyan jól ismerte az érzést, hogy még nem lakott jól teljesen, mint az esti fáradtságot. Alex halálát követően úgy döntöttek, nem oszlanak kisebb csoportokra, hogy nagyobb erőt képviseljenek. A gyakorlatban ez azt jelentette, hogy csak az egyik átadási pontról vették fel az élelmet. Arra a vérfagyasztó térre esett a választásuk, ami megkövült lényekkel volt tele, leginkább az erődhöz való közelsége miatt. A felére csökkent élelmiszeradaggal már nem tudták megengedni maguknak a mértéktelenséget, és nem maradt már megoldás, mint hogy kiporciózzák a rendelkezésükre álló ételt.

Bruno végre felbukkant a két könyvvel. Hector az olasz fiútól még mindig idegessé vált; hiába töltöttek már el több hetet Rocavarancoliában, lénye és viselkedésmódja mit sem változott. Továbbra is maga volt a megtestesült hidegség, csak amikor a könyvei között volt, vagy varázsolt, akkor sejlett fel valami kis érzelem a tekintetében, bizonytalan és beteges csillogás, ami viszont csak még jobban nyugtalanította őt. Bruno automataként jött le a lépcsőn, és úgy is adta át a könyveket Ricardónak. Két, közepes méretű, bár meglehetősen vaskos kötet volt. Natalia és Hector hamarosan felkeltek a fotelből, és az asztalhoz léptek, ahol Ricardo a könyveket és a pergameneket vizsgálta Bruno kifejezéstelen tekintete előtt.

– Hogy látod? – kérdezte Hector, miközben egy pillantást vetett az asztalra kiterített pergamenek káoszára. Számára megfejthetetlen zagyvaság volt ez az írás, bár néhanapján ő is felismert egy-egy ismerős szót az összevisszaságban.

– Le tudom fordítani őket – állította Ricardo. – Nem lesz százszázalékosan hű fordítás, de arra elég, hogy nagyjából megtudjuk, mi áll benne. – Öklével a borzalmas, vörös katedrális rajzára ütött néhányszor. – És itt vannak a válaszok. Tudom. A látottak alapján a szövegek többsége Rocavarancolia történetéről szól, bár van néhány pergamen, ami kizárólag a Vörös Holddal foglalkozik, és a külső részen található förtelmes épülettel. Ezeket fogom először lefordítani.

– Mennyi időbe telik?

– Nem tudom, talán néhány napba. Bár, ha minden jól megy, már közben is lesznek válaszaim.

Úgy vélték, jobb, ha hagyják Ricardót a pergamenek fordítására koncentrálni, a többiek addig az erődben pihentek. Nem akarták megkockáztatni, hogy alakulatuk legjobb harcosai nélkül induljanak a város felfedezésére, meg aztán nem csak Hector érezte fáradtnak magát. A városi portyázásokkal töltött hosszú hét mindenkit kimerített. Egyedül Rachel kedvetlenedett el a hír hallatán: élvezte a portyákat, és hát azt is, hogy olyankor mindenki tőle függött.

Ricardóval és Nataliával folytatott beszélgetését követően, és azután, hogy egyszerre lenyűgözve és elszörnyedve bámulta a vörös katedrális falaiból szó szerint előáramló szörnyek tömkelegét, Hector úgy döntött, kimegy egy kicsit az udvarra. A rajz szerfelett nyugtalanította; tekintetével Nataliát kérdezte, hogy ezek a sötét sziluettek vajon hasonlítanak-e az ő árnyaihoz, ő azonban csak megrázta a fejét.

Odakint kezdett erősen fújni a szél. Rocavarancolia időjárása mindig ugyanolyan volt, nap nap után is ugyanazt a sémát követte. Ahogy csökkent a hőmérséklet, úgy nőtt a szél. Sosem volt eltérés, bár Hector még emlékezett a hatalmas viharra, ami az érkezésük éjjelén cibálta a várost.

Adrian állt az udvar közepén, izzadságban fürdő, meztelen felsőtesttel. Észre sem vette Hectort. A semmibe döfte kardját, majd visszalépett, megállított egy képzeletbeli, balról érkező támadást, és elképesztő sebességgel támadt vissza. A haja még jobban megnőtt, mint a többieké, szőke fürtjei fésületlenül hullottak vállára. Lizbeth felajánlotta, hogy levágja, ő azonban elutasította. Ő maga kurtította meg a frufruját, hogy ne zavarja a harcban.

Hector figyelte néhány pillanatig. A fiú egyre ügyesebbnek tűnt, valódi ellenfél nélkül azonban nehéz volt megítélni ezt. Adrian oldalra ugrott, kitört, és lecsapott képzeletbeli ellenfelére. A folyamatos testgyakorlás megedzette, a nap pedig lebarnította. Adrian sokkal élénkebbnek tűnt, mint korábban bármikor. Hectornak azonban még így is Natalia szavai jutottak az eszébe, miszerint Bruno varázslata túl későn érkezett, és a lelkének egy részét már nem tudta megmenteni.

Marina is odakint volt; a kútnak támaszkodott, egyik keze ernyedten pihent a vödrön. Tekintete a fal mögötti távolba veszett. Ő sem vette észre Hector jelenlétét. A fiú közelebb lépett hozzá, most is meglepte, mint minden alkalommal, hogyan gyorsul fel a szívverése a lány közelségétől. Hihetetlennek tűnt számára, hogy még ennyi idő után sem nyugodtak meg az érzései egy csöppet sem. Minden alkalommal, mikor ránézett, olyan volt, mintha újra élt volna; minden alkalommal, mikor megérintette őt, teljesnek érezte magát.

Marina továbbra is a távolba bámult. Ujjai a vödör peremét cirógatták, álmodozva siklottak a fa peremén. Mikor már csak alig két lépésnyire volt tőle, Hector elkapta róla a tekintetét, és megpróbálta kitalálni, mit bámul ilyen elmélyülten.

Az Adriant súlyosan megsebesítő fiú a kerítésen túli tetők egyikén volt, szintén képzeletbeli párbajt vívott valakivel. Egyik oldalról ugrott a másikra, jobbra és balra sújtva, közben láthatatlan kardszúrásokat hárítva el. Hector nagyon meglepődött azon, hogy ott látja. Azonban még ennél is jobban meglepte az, hogy Marina olyan elmerülten figyeli őt, hogy még Hector jelenléte sem tűnt fel neki.

– Mit…? – nyögte ki végül. Zavarában azonban nem tudta folytatni.

Marina úgy megijedt tőle, hogy könyökével meglökte a vödröt, miközben feléje fordult, az pedig kongva zuhant a kútba. Hector hitetlenkedve bámult rá, megrázta a fejét, és az erőd felé fordult, készen rá, hogy figyelmeztettesse a csoportot a fiú jelenlétére. Marina azonban megragadta a csuklóját, és maga felé húzta. Hector testén mintha áramütés futott volna végig. Valami összerándult a hasában, egy új és keserű érzés.

– Nem az, amire gondolsz – suttogta a lány.

De mégis mit forgat a fejében a lány, mire gondol ő? És miért pirult el ennyire?

– Egy ideje minden délután eljön. – Marina nagyon gyorsan beszélt. Még mindig a kezében tartotta a csuklóját, és Hector most először nem érezte magát teljesnek a lány érintésétől, épp ellenkezőleg. Olyan volt, mintha az érintése elrabolna tőle valamit. Minden egyes így töltött pillanattal borzalmas hideg váltotta fel az őt elöntő forróságot. Elrántotta a kezét.

– Te tudtad, és semmit sem mondtál? Mégis mit gondoltál?

– Mit akarsz csinálni? Mész, és megölöd? Vagy jobban szeretnéd, ha bezárnánk a tömlöcbe? – Biccentett a fejével felfelé, majd megismételte Adrian mozdulatát. – Nézd őket! Nézd meg őket jól!

Hector megtette, amit Marina mondott. Eltartott egy pillanatig, amíg rájött, hogy mire utal. Nem, nem az volt, amire gondolt. Nem két egymástól független párbajt látott. Ez egyetlen küzdelem volt. Adrian a tetőn álló fiú támadásaira válaszolt, ahogy az a fiú is Adrian, az udvarban intézett támadásait védte ki. Az őket elválasztó távolság ellenére is ugyanazzal a dühvel harcoltak, és ugyanazzal a koncentrációval, mintha egymással szemközt állnának, az életüket kockáztatva minden egyes támadással.

Hector ebből az új szemszögből figyelte a küzdelmet. Látta, ahogy Adrian megállítja ellenfele halálos döfését, és ahogy megfordul, miután kiugrott kardjának hatóköréből, szédületes sebességgel támad újra jobbról. A másik egy pillanatig sem tétovázott, megállította a rohamot, és olyan vadsággal támadt vissza, hogy Adrian megbotlott, miközben igyekezett elkerülni a hasát kereső döfést.

– El sem tudom hinni – suttogta Hector. Szokatlanul heves harc dúlt a két fiú között. Teljes kíméletlenséggel és megállás nélkül.

A tetőn küzdő fiú végül talált egy hibát Adrian védekezésében, előrevetette magát, hatalmas erővel sújtott le a karddal, ami, ha szemtől szemben küzdöttek volna, bizony kettéhasította volna Adriant. A szőke fiú elvesztette az egyensúlyát, mintha tényleg eltalálta volna a halálos döfés. Kardját a földre ejtette, és nagyot káromkodott.

Hector még épp időben pillantott fel a tetőre ahhoz, hogy lássa, Adrian ellenfele futva távozik. A barna fiú egyik tetőről ugrott a másikra, és eltűnt az alkonyatban. Az udvaron Adrian felvette a kardját, és ismét támadásba lendült. A mozdulataiban most azonban csipetnyi technika vagy kontroll sem volt; csak nagy ütéseket mért a levegőre, egyre nagyobb erővel és dühvel, amíg csak bírta erővel, és teljesen ki nem fulladt. Akkor térdre rogyott a kövezeten. Marina és Hector odafutottak hozzá, és segítettek neki felállni.

– Meddig csinálod ezt? – kérdezte tőle Hector. – Mit akarsz? Bosszút állni?

Adrian lihegve bámult rá. Szemében düh és az őrületet súroló elszántság lobogott. Izzadság gyöngyözött a homlokán és csurgott le az arcán.

– Hamarosan… – suttogta elfulladó lélegzettel, tekintetét a falon túli tetőkre függesztve. – Nagyon is hamar.

A Rocavaragálago

ÉJFÉL VOLT, és Rocavarancolia Tanácsa a Szent Trón termében gyűlt össze. A trónt védő csápok hatalmas árnyakat vetettek a falra. Az ajtó mellett vigyázzban állt a kastély egyik lenyűgöző őre, arcán sárkánymaszk, kezében vörös hegyű alabárd, tartása barátságtalan.

Csak a régens hiányzott a gyűlésről, aki tovább vívta hosszú haláltusáját; Misztrál, akinek tartózkodási helyét senki sem ismerte; valamint Álom dáma, aki most is kábulatába süllyedt. A Tanács többi tagja figyelmesen várakozott az asztal körül, amit csordultig pakoltak különböző étkekkel, valamint boroskancsókkal, amikre senki sem figyelt.

Belisario székét Solberino foglalta el, a hajótörött. Inas ember volt, sűrű, szőke hajjal. Úgy támaszkodott az asztalra, mintha legszívesebben felpattanna és elrohanna. Solberino arra gondolt, ő nem a kastélyba való. Ha szilárd talaj volt a lába alatt, mindig és mindenhol partra vetett halnak érezte magát. A sziklazátonynál élt, a hajótörést szenvedett roncsok között, és kimondhatatlanul felzaklatta, hogy ilyen távol legyen a víztől és annak ringó mozgásától.

Derűs dáma, aki a korábban meggyilkolt vénember helyét foglalta el, felelt a gyűlés megkezdéséért.

– Mint mindannyian jól tudjátok, ma megtartottuk a Királyi Panteonban a nemes Belisario temetési szertartását – jelentette be a kísértet. Az asztal előtt lebegett örökös smaragdzöld éjjeli öltözetében, ugyanolyan gyönyörűen, sugárzóan és hidegen, mint általában. – Heteken keresztül igyekeztünk megtalálni a módot arra, hogy kapcsolatba léphessünk a szellemével vagy a vele együtt meggyilkolt szolgálóéval – mondta –, azonban minden kísérletünk hiábavaló volt. Nem találtunk olyan varázslatot, ami képes lett volna erre.

Pimaszság dáma vette át tőle a szót:

– A szolgáló és Belisario nem csak holtak. Bárki ölte is meg kettejüket, teljesen kiürítette őket. – A sebhelyes nő egyik szeme azt figyelte, ami az asztal körül történik, miközben másik szeme Denéstor madarának csőrében körözött a Margalar erődtorony felett. – Nemcsak a testeket ölte meg, de a lelkeket is megsemmisítette – jelentette ki. – Mintha teljességgel eltörölte volna őket.

– Ó! Milyen kivételes kegyetlenség! – suttogta Enoch, két kezét az arcához emelve.

A vámpír az egyik Lexel iker mellett ült. Enoch ugyanolyan éhes és kétségbeesett volt, mint korábban, most azonban vigaszt nyújtott neki az elégedettség, hogy nem engedett ösztöneinek a Margalar erődtoronyban, és életben hagyta a szőke hajú fiút. Szinte hősnek érezte magát, tragikus hősnek ugyan, de akkor is hősnek. Hamarosan széles és nevetséges megelégedettségtől csöpögő mosollyá változott a megdöbbent grimasz, amit addig az arcára erőltetett.

– Megitattam Belisariót a vádló feltámadás mérgéből – tette hozzá a láthatatlan alkimista. Nem kellett nagy éleslátás ahhoz, hogy a kezében tartott pohárból és vontatott szavaiból rájöjjön az ember, hogy Rorcual részeg. – Ha minden jól ment volna, a holttestnek hétszer kellett volna elkiáltania gyilkosa nevét.

– És ha nem lett volna már úgyis halott, te biztosan megölted volna a haszontalan kotyvalékaiddal – morogta Esmael.

Az alkimista dühösen az asztalra csapta poharát. Hiába volt láthatatlan, Derűs dáma így is érezte, hogyan fészkelődik dühösen, a Gyilkosok Urának szavait hallva. A kísértet megrázta a fejét. Esmaelnek igaza volt. Rorcual elixírje ugyanis nemcsak hogy nem volt hatásos, de ahogy a szájához ért az ital, kellemetlen sötétbarnára színezte a halott bőrét. Az alkimistának évtizedek óta nem sikerült elérnie, hogy akár csak egyetlen varázsitala is működjön. A láthatóságával együtt talán a zsenialitását is elvesztette, ami a királyság első alkimistájává tette. Ezt a posztot jelenleg Pók dáma vitte, bár hivatalosan nem tölthette be azt. A pókkirályok véres uralmát követően megtiltották, hogy a pókszabásúak fontos posztokat tölthessenek be Rocavarancoliában; hivatalosan most is csak egyszerű inas volt.

– Talán rettenthetetlen fekete angyalunk ismer valamilyen jobb megoldást – gúnyolódott Rorcual. – Valamilyen varázslatot, amit szeretne megosztani a Tanácsunkkal, hátha az képes visszahozni a sírból a holtakat, hogy felfedjék titkaikat.

Esmael gyors pillantást vetett Derűs dámára. A kísértnek egyetlen vonása sem rándult az alkimista megjegyzésének hallatán. Pimaszság dáma viszont jól szórakozott rajta, és elmosolyodott.

– Tény, hogy ismerek módszereket, melyek segítségével kapcsolatba lehet lépni a holtak királyságával – felelte Rorcualnak olyan nyugodt hangon, hogy az teljességgel vérfagyasztó volt. – És meg is próbáltam, bár nem tartozik a hatáskörömbe megtenni ezt. Azonban meg kell vallanom, hogy kudarcot vallottam, ahogy kedves társaink is.

Ez igaz volt. A Rövid Feltámadás Hívása, ami Hurza, a Szemevő grimoárjában szerepelt, ugyanaz a varázslat, amivel életre keltette Derűs dáma meggyilkolt királyát, teljességgel hasztalannak bizonyult ebben az esetben. A varázsige nem működött sem Belisarióval, sem a szolgálóval. Már az is feldühítette, ha a könyvre gondolt, vagy a kísértetre. Még mindig parázslott benne a düh a megaláztatás miatt, amit Derűs dámával szemben szenvedett el. Nem is az fájt neki a legjobban, mekkora csapást jelentett ez politikai törekvéseire nézve, hanem az a tény, hogy ő volt az, aki nem ellenőrizte a Hurza könyvéről fellelhető információkat; gondolnia kellett volna arra, hogy egy olyan lényeges információ, mint hogy csak a Gyilkosok Urának posztját elfoglaló személy képes elolvasni a varázslatot, bizonyosan szerepel a feljegyzések között. Utána kellett volna néznie. És valójában ő okozta saját magának ezt a helyzetet. Ez sokkal mélyebben érintette, mint maga a megaláztatás ténye.

– Én sem találtam módot rá, hogy kapcsolatba lépjek a lelkükkel, ahogy arra sem, hogy kiderítsem, mi történt Belisario dolgozószobájában azon a tragikus éjjelen – jelentette ki Denéstor Tul, a homlokán végigsimítva.

A démiurgosz szeme karikás volt, kimerültnek tűnt. Jó ideje nem aludta már ki magát megfelelően. Ahogy lehunyta volna a szemét, megjelentek elméjében a látomás képei, amit Álom dáma mutatott neki Belisario meggyilkolásának éjjelén. Folyamatosan azt a furcsa és ködös csatát látta, amiről a vénasszony állította, hamarosan bekövetkezik, Álom dáma azonban nemcsak a háborút jósolta meg, de az ő halálát is:

„Szegény Denéstor! – mondta. – Bárcsak idefogadhatnánk téged magunkhoz! Bárcsak meg tudnánk menteni téged!”

– Nem normális, nem normális – dörgölte össze a két kezét Enoch mesterkélten. Mindennél jobban szeretett volna részt venni a rejtélyes helyzet felderítésében. – Ó! Valami szörnyű dolog történik Rocavarancoliában! Én mondom nektek! Én mondom nektek! Sötét idők közelegnek! Úgy, ahogy Álom dáma jósolta a démiurgoszunknak.

Denéstor szükségesnek vélte megosztani a Tanács többi tagjával az Álom dámánál tapasztalt látomásokat. Napközben bánta, hogy megtette, éjjel azonban nyugodtabbnak érezte magát attól, hogy a többiek is ismerik ezeket a borzasztó álmokat.

– Hadseregek Rocavarancoliában? – Ujthan, a harcos felemelte a fejét, és nagyot sóhajtott. Hatalmas súlya alatt meggörbültek a szék lábai, meglepő volt, hogy nem tört össze alatta. – Szemem nem fogja látni. – Még mindig nosztalgiával emlékezett az utolsó háborúra. Sosem volt olyan boldog, mint akkor. Harcra született: számára a csata volt a minden, az egyetlen ok, amiért megérte létezni. Fülének nem létezett kedvesebb hang, mint az egymásnak csattanó fémeké, illetve a küzdő csapatok ordítása. Ujthannak a harc kegyetlensége, a frissen kiöntött vér szaga jelentette az életet, és a bizonytalanság adta az életörömöt, hogy vajon ebben a csatában ő veszik-e oda, vagy ellenfele.

– Ki tudja? – tárta szét a karját Esmael. – Talán kiélvezhetsz még egy utolsó csatát, öreg barátom. – Pimaszság dámára pillantott. A megtépázott testű nő gunyoros mosollyal figyelte, és ez kihozta a sodrából. Azonban nem akarta megadni neki azt az elégedettséget, hogy kimutassa a dühét. – Mondd csak, kedves parancsnokunk: elvesztetted tán a királyság bármelyik hadseregét, amit olyan féltékenyen őrzöl? Talán hiányolod az egyik kísértethadat, amit valaki felhasználhatna ellenünk?

– Nem ez a megfelelő hely egymás hibáztatására, Esmael! – feddte meg Denéstor. – Folytassuk az ülést! Ujthan, téged jelöltünk ki, hogy vezesd Belisario halálesetének kivizsgálását. Elkészültél a végső jelentéseddel?

– Készen áll, és egyetlen szóban összefoglalható: semmi. A szolgálók ezer alkalommal is végigmentek a Belisario dolgozószobájában található tárgyakon, és semmi sem hiányzik, azonban olyasmit sem találtak, ami ne lenne odavaló. A szolgáló fejétől eltekintve, természetesen, amit eltűntnek nyilvánítottunk. Denéstor lényei nem találtak más varázslatot a területen, mint az erőd védővarázslatait, az általam a városban vezetett kutatások pedig teljességgel hasztalanok voltak. Semmit sem találtam. Egyáltalán semmit.

– Valaki kiválóan elfedte a nyomait – suttogta a fekete álarcot viselő Lexel iker, miközben vele szemben ülő testvére felé fordította az arcát.

– Kétségtelen, valaki sokat fáradozott azon, hogy ne fedezzék fel – felelte neki a másik. – Hol is voltál azon az estén, testvérem? Nem találtunk a szálláshelyeden…

– Téged kerestelek a kastélyban, testvérem – felelte. – Mert te sosem hagyod el a szobánkat, ha én is bent vagyok, azon az estén viszont megtetted.

Elsöprő gyűlölettel meredtek egymásra álarcuk mögül, parázsló tekintetüktől megremegett az őket elválasztó levegő.

– És Misztrál? – kérdezte ekkor Esmael, egy pohár borért hajolva. Kevéssé érdekelték a két testvér őrültségei és paranoiái. – Hol van az alakváltó? – tudakolta. – Jó ideje nem tudunk róla semmit, és kezdek aggódni.

– Úgy sejted, hogy köze lehet Belisario meggyilkolásához? – kérdezte Denéstor.

– Nem. Misztrál egy félős alak, sosem gyilkolna meg egy védtelen személyt, még akkor sem, ha az élete múlna rajta. – És tényleg így is gondolta. – Csak bizonytalanságomnak és aggodalmamnak adtam hangot, semmi egyéb. Olyan régóta nem láttuk, hogy attól tartok, talán történt vele valami.

– Szeretnéd halottnak nyilvánítani Misztrált, hogy egyik követőd foglalhassa el a helyét a Tanácsban? – vetette oda a kérdést Rorcual. – Erre játszol?

– Ne aggódj az alakváltóért, Esmael! – lépett közbe Denéstor. – Alig egy hete beszéltem vele. Jól van, és hamarosan ismét látni fogjuk, ebben biztos vagyok.

Pimaszság dámának nehezére esett palástolni az arcán megjelenő kifejezést. Figyelmesen vizsgálta a démiurgoszt. Pontosan tudta, hol van Misztrál. Még aznap felfedezte az átalakulását, amikor meghalt a vörös hajú fiú; annyira meglepődött, mikor meglátta a többi kölyökkel, hogy kis híján leleplezte, és ezzel együtt majdnem sutba dobta Rocavarancolia minden még meglévő reményét. De az is legalább ennyire meglepte, mikor most meghallotta, hogy Denéstor nemrégen beszélt vele.

„Tehát tudod, te vén csirkefogó!” Teljesen váratlanul érte az események ilyen fordulata. Már az is fura volt, hogy a Tanács két tagja segítse a learatottakat, erre felbukkant egy harmadik fél, még akkor is, ha csak a hallgatásával támogatta őket. Tudnia kellett volna. Hiszen Denéstor volt az, aki áthozta a kölyköket az emberi világból, neki azonnal rá kellett jönnie Misztrál húzására. Vagy talán már Samhein éjszakája óta szövetkeztek? Végig kell gondolnia ezt az egészet.

Sokkal agyafúrtabb volt Misztrálnál. A dáma csak az egyik gyereket segítette, azt, akit a legfontosabbnak ítélt a királyság túlélése szempontjából; az alakváltó viszont épp ellenkezőleg, egyáltalán nem óvatoskodott: beépült a csoportba, hogy egyszerre támogathassa őket. Pimaszság dáma folyamatosan azon töprengett, vajon meddig szándékozik ott maradni. Minden pillanattal növekedett a leleplezés veszélye. Talán Denéstor ismeri az alakváltó szándékait; neki pedig kell találnia valamilyen módot, amivel megkörnyékezheti és kiderítheti, mennyit tud, és milyen mértékben részese a dolognak.

Pimaszság dáma elmosolyodott magában, el kellett ismernie, hogy igazán érdekes fordulatot vettek az események.

* * *

A következő napok folyamán alig látták Ricardót. Bezárkózott az egyik szobába az első emeleten, és a pergamenekbe, könyvekbe és papírokba temetkezett; még aludni is ott maradt, már ha aludt egyáltalán. Második nap Hector összetalálkozott vele az udvaron található mellékhelyiségekhez vezető úton. Nemcsak hogy nem szólt hozzá, de még a tekintetét is igyekezett kerülni. A fiú arckifejezése sokkal mélyebben felzaklatta, mint a viselkedése; nehezen meghatározható árny borult a vonásaira, az ember már csak attól elkedvetlenedett, ha ránézett. Bármit talált is a pergamenekben, az nem volt jó.

Ahogy telt-múlt a nap, mindenki egyre idegesebb lett a Margalar erődtoronyban. Úgy tűnt, csak Madeleine-re és Adrianre nem hat a növekvő feszültség. A fiú megállás nélkül edzett az udvaron, közben néha a falon túli tetőkre pillantott, a vörös hajú lány viszont kizárólag a földszinten üldögélve töltötte az idejét.

A többiek előre sejtették, hogy rossz hírek várnak rájuk, szinte érezték, hogy csapnak össze a fejük felett a kibontakozó szavak. A szoba ajtaja, amiben Ricardo dolgozott, mindig félig nyitva állt, kora délután azonban zárva találták, és ettől csak még rosszabb lett a kedvük.

Misztrál volt közöttük a legszótlanabb. Tudta, hogy Ricardo mire fog bukkanni, és folyamatosan azon gondolkozott, vajon hogyan fognak reagálni rá a többiek. A pergamenek az Illusztrált történelem egy másolatát tartalmazták, a harcos, költő, történész és festő, Blatto Zenzé munkáját. Ez egy réges-régi mű, és ezért meglehetősen érdektelen. A pergamenen Rocavarancolia eredetének jó része fellelhető volt, ahogy a hely szokásai, legendái és legismertebb sajátossága is. És persze a legfontosabbat is rögzítette: a Vörös Holdat.

Nem sokkal korábban besötétedett, a csoport a fáklyák és a lángoló szárnyú denevérek röptének fényében beszélgetett az udvaron, mikor Ricardo végre megjelent. Külsejéből borzalmas komolyság sugárzott. Abban a pillanatban elhaltak a beszélgetések. A szél és a hegyek felől érkező elszórt vonítások sem tudtak behatolni a rájuk boruló várakozásteljes csendbe. Ricardo kerülte a tekintetüket, és nem tudta megállni, hogy az alsó ajkába harapjon. Idegessége kivétel nélkül átragadt minden jelenlévőre. Marco szinte pislogás nélkül bámulta. Ricardo megvárta, hogy Madeleine és Adrian is kijöjjenek az erődből, és leüljenek a csoporthoz, mielőtt belekezdett volna.

Először is néhány rombusz formájú üveget dobott az asztalra, ugyanazokat, melyeket a vérével hozott működésbe a toronyban töltött első estén. Remegett a keze, mikor megtette. Majd az egyik székbe hanyatlott. Fáradtan mutatott a kristályokra.

– Ezek vagyunk mi is. Ezért hoztak ide minket. Csak és kizárólag ezért.

– Mi van? – tudakolta Hector.

– Azért hoztak ide minket, hogy mágikus töltést adjunk. Erre szolgálunk. Elemek vagyunk. Ember formájú talizmánok. Nevezzétek, ahogy akarjátok… Mi vagyunk azok, akik beindítják a katedrálist, mikor feljön a Vörös Hold. Emlékeztek a rajzra? Ahogy előjönnek azok a szörnyek a vörös épület falaiból? Ez fog történni. És ezt mi okozzuk.

– Esetleg vennéd a fáradságot, hogy elmagyarázd nekünk? – kérdezte Lizbeth. – Mert ebben a pillanatban alig értek valamit.

– Az a katedrális… – Ricardo nagyot sóhajtott, majd kezével végigszántott göndör haján – a város szíve, valójában az egész királyság szíve… Csakhogy az nem egy katedrális. Még csak nem is igazi épület, vagyis nem teljesen az. Az a hely egy varázslat. Rocavaragálagónak nevezik. – Láthatóan nehezére esett kiejteni ezt a szót.

– És amikor feljön a Vörös Hold, akkor szörnyeket fog kibocsátani, ahogy a rajzon, nemde? – kérdezte Natalia. – És azt mondod, hogy ez miattunk történik?

– Még nem teljesen világos számomra, hogyan is zajlik. A pergamenek szerzője mindent költemények alapján magyaráz el, és néhányat nagyon nehéz lefordítani. – A mögötte található erőd felé intett. – Tovább… tovább kell dolgoznom rajtuk. De igen, miattunk következik be. Ennyi teljesen világos számomra. A Rocavaragálagónak két dologra van szüksége ahhoz, hogy működni kezdjen. Az első a Vörös Hold az égen. A második pedig az energia, amit fel tud használni, ugyanúgy, ahogy Natalia és Bruno használják a talizmánok energiáját, és mindezeken túl, ennek az energiának újnak kell lennie, vagyis a királyságon kívülről kell érkeznie. „Makulátlan esszencia, amire korábban nem vetült még a Vörös Hold fénye.” Ez áll a pergamenen… Most már értitek, hogy miért hoztak ide minket? Szükségük van az energiánkra ahhoz, hogy a Rocavaragálago működésbe tudjon lépni. Ez az az erő, amiről Denéstor Tul annyit beszélt. A katedrális egy ajtó, a Vörös Hold a kulcs, és mi vagyunk azok, akik elforgatják a zárban.

– De mégis hogyan? – tudakolta Bruno. Nagyapja óráját tartotta az egyik kezében, folyamatosan nyitotta és zárta a fedelét. – Ez a varázslat szörnyeket hoz létre? Egyszerűen nem tudom megérteni.

– Úgy vélem, hogy ennek a világnak a természetéhez van köze – felelte Ricardo. – Talán csak a városéhoz, nem tudom. Nehéz lenne elmagyarázni… Sok pergamen fordítása várat még magára… – Egyenesen Brunóra nézett. – Emlékszel arra a gömbre, amit nem sokkal az érkezésünk után idéztél meg?

Az olasz fiú biccentett.

– Kaput hoztál létre különböző világok között. Csak egy pillanatra maradt nyitva, elég időre ahhoz, hogy meg tudd idézni azt a valamit. – Kényelmesebben elhelyezkedett a széken. – Rocavarancolia egy köztes királyság, egy olyan világ, ami különböző dimenziók kereszteződésében helyezkedik el, vagy valami hasonló… Bárhogy legyen is, bárhol legyen is, itt nagyon egyszerű különböző világokba nyíló ajtókat nyitogatni. Mint az, amit Denéstor használt arra, hogy a Földre jusson, és idehozzon minket. Úgy hiszem, a Rocavaragálago is egyike ezen ajtóknak, ami egy ördögi, torzszülöttek és szörnyek lakta világba vezet. A mi energiánk és a Vörös Hold fogja kinyitni, és… ők pedig átjönnek erre az oldalra.

Lizbeth a mellkasához kapott.

Hector az Arax sebhelyében halmozódó milliónyi holttestre gondolt. Az emberekhez és mindenféle furcsa lényekhez tartozó csontokra. És emlékezett a tucatnyi faliszőnyegre és képre is, amit rocavarancoliai felfedezőútjaik alatt láttak. Sok ábrázoláson szerepeltek kísértetekből álló seregek.

– Mennyi? – kérdezte Natalia. – Hány lény fog előjönni ebből a rocaőrületből?

– Ez az általunk birtokolt energia mennyiségétől függ. Annak alapján, amit olvastam, alkalmanként akár ezernyi lény is felmerült a katedrálisból a Vörös Hold alatt. – Néhány társa arckifejezését látva gyorsan hozzáfűzte: – De lehetetlen, hogy ezúttal is olyan sokan legyenek, nem, az nem lehet… Akkoriban több száz, világok sokaságából hozott gyerek energiáját használták. Most csak mi vagyunk itt, tizenegyen.

– Pillanatnyilag – jegyezte meg Marina.

– Szörnyek… – Lizbeth megrázta a fejét. – De mégis milyen fajta szörnyekről beszélünk? Ez a város már így is tele van undorító lényekkel.

– Nem. Ezek csak a romok között élő vadállatok, dögevők. A Rocavaragálago lényei másfajták, olyanok, mint azok, amiket a pergamen rajzain láttatok. Koboldok, vámpírok, démonok és élőholtak… Óriások, farkasemberek… Talán még sárkányok is.

– És akkor mi lesz velünk? – kérdezte Marina.

– Mit gondolsz? – mordult rá Marina, és az asztalra ejtette a fejét. – A város megtelik szörnyekkel. És nagyon valószínű, hogy végtelenül éhesek…

– Fel kell tételeznünk, hogy amint kiszolgáltuk a Rocavaragálagót, mint elemek, többé már nem leszünk hasznosak. – Bruno levette a szemüvegét, és a szemét dörzsölte. – Az életünk sosem volt értékes ebben a városban. A Vörös Hold után még kevesebbet fog érni.

– Azt mondták nekünk, hogy lehetőséget adnak arra, hogy visszatérjünk a Földre egy éven belül! – kiáltotta Lizbeth. Nagy szemében düh és félelem csillogott. – És Denéstor Tul nem hazudhatott!

– Ebben nem is hazudott – sóhajtotta Hector. Kezdett megfájdulni a feje. – Egy éven belül megadják a lehetőséget, hogy hazatérjünk… de nagyon is valószínű, hogy már nem leszünk életben ahhoz, hogy élhessünk vele.

– Ez nagyon kegyetlen. – Marina megrázta a fejét. – Nem lehetnek ilyen kegyetlenek.

– A kegyetlenség mintha alapvető vonása lenne ennek a városnak – jelentette ki Bruno. – Nem hiszem, hogy érdekelné őket néhány kölyök feláldozása a céljaik érdekében.

Az asztal egyik végénél ülő Adrian hangja meglepte társait.

– Kölykök? Tévedsz. Mi már nem vagyunk kölykök – biztosította a többieket. Előrehajolva ült a székén, azonban amikor beszélni kezdett, lassan kiegyenesedett, már csak alkarjával támaszkodott az asztal szélén. – És mit mondtok, mi fog történni? Szörnyek a városban? – Ajka fura fintorba rándult, távolról mosolyra emlékeztetett. – Jöjjenek csak! Jöjjön annyi szörny, amennyi csak akar! – Egy lángoló szárnyú denevér húzott el a feje fölött, Adrian azonban meg sem rezdült tőle. Brunóra nézett, a tűzszárnyú denevér fénye még mindig a szemében csillogott. – Mennyi időnk van, amíg feljön az a hold?

– Számításaim szerint, melyeket a homlokzaton található óra csillagjának mozgása alapján végeztem, úgy vélem, hogy holnaptól számítva a Vörös Hold százhatvanhat nap múlva fog feljönni.

– Az még egy kész örökkévalóság! – kiáltotta Adrian. – Nézzétek, mennyi mindent értünk el az itt töltött hetek alatt! És gondoljatok mindarra, amit még megtanulhatunk a hold feljöveteléig hátralévő időben… – Régóta nem hallották ennyit beszélni. A hangja sokkal rekedtebb volt annál, amire Hector emlékezett. – Jöjjenek csak, jöjjön annyi szörny, amennyi csak akar! Mi felkészülten fogjuk várni, mikor megtörténik. És visszaküldjük őket a pokolba.

Hector megrázta a fejét. Teljesen elképedt ettől a vehemens kitöréstől. Nem tudta, mit gondoljon.

– Marco… – Hector az alakváltó felé fordította a fejét. – Te mit gondolsz? Nagyon hallgatag vagy.

Válasz helyett Ricardóra pillantott.

– Ne vedd rossz néven, de lehetséges, hogy tévedtél a fordításban? Hogy nem pontosan ez történik, amikor feljön a Vörös Hold?

Ricardo megrázta a fejét.

– Természetesen tovább fogok dolgozni a pergameneken, azonban úgy vélem, helyesen látom az alapvető tényeket.

Misztrál lassan bólintott, továbbra is Ricardóra függesztette a tekintetét. Az alakváltó pontosan tudta, hogy barátja téved. Nem ez történik, amikor feljön a Vörös Hold: valami még rosszabb. Csak azt nem tudta eldönteni, hogy Ricardo vajon véletlenül értelmezte félre a pergamenek tartalmát, vagy direkt nem mondta el, hogy mit fedezett fel. A Vörös Hold valósága olyan borzalmas, hogy megértette, miért akarná valaki elhallgatni.

Bármit mondott is Adrian, semmi sem tudja felkészíteni őket arra, amikor keleten megjelenik az a szörnyű égitest. Egyáltalán semmi.

* * *

Rocavarancoliában, még a legsötétebb éjeken is volt helye a fénynek, még akkor is, ha az csak beteges és ártalmas ragyogás volt. Délen a lángoló kerület rajzolódott ki a sötétben, mint egy mozdulatlan lángcsóva, nem lehetett hallani a tűz ropogását, azonban hallatszottak az örökké benne égők folyamatos kiáltásai; nyugaton a Rocavaragálago falai csillogtak az őt övező lávafolyam vörösében; a várost keletről nyugati irányban, cikcakkosan, törésekkel átszelő Arax sebhelye fölött világos remegés lebegett; a mélybe zuhanó sziklák felől pedig időről időre felcsillant a világítótorony csalárd jelzése, ami hiába igyekezett odavonzani a hajókat a sziklazátonyhoz.

A temetőben is tüzek pislákoltak. A sírok között örök fénnyel égő fáklyák világítottak, a mauzóleum ajtajában olajlámpások függtek, melyek a márványra, kőre és mohára vetették bizonytalan lobogásukat. Az utak közötti medencék fölött lidércfények lebegtek, és néha egy-egy lángoló szárnyú denevér is a temető égboltjára tévedt.

A föld alatt kétezer halott beszélt megállás nélkül. Ma esti beszélgetésüknek semmi értelme nem volt: egymást elnyomó, félbeszakított monológjaik mindenfajta rend vagy rendszer nélkül szóltak, csak azért, hogy hallhassák a saját hangjukat. Annyira elmerültek saját trécselésükben, hogy egyikük sem hallotta meg, amikor kinyílt a Királyi Panteon ajtaja.

Szakadozott kötésekbe burkolt alak emelkedett elő a sötétségből. A vén Belisario volt az, és mozdulatai ügyetlenségéből úgy tűnt, korábban még nem próbálkozott a gyaloglással. Néhány lépés után újra meg újra a földre zuhant. Nehézkesen feltápászkodott, és körbenézett. Majd ismét megbotlott, ahogy gyalogolni próbált, és csak a Panteon falának közelsége akadályozta meg, hogy elessen. Szája nagyra nyílt, de olyan furcsa módon, mintha teljesen idegen lenne a száj tulajdonosának akaratától.

Belisario tett még néhány ügyetlen lépést előrefelé, miközben a testét most elfoglaló elme igyekezett fennhatósága alá vonni a kétbalkezes végtagokat. Olyannyira össze volt zavarodva, hogy nehéz volt számára megkülönböztetni, hol végződik a test, és kezdődik a valóság többi része. Ahogy elhagyta a falfülkét, amibe az a groteszk külsejű nő temette, az is megfordult a fejében, hogy talán valamilyen csápokkal rendelkező lény testébe került, hiszen az őt övező rendetlen gézdarabokat is saját végtagjainak vélte.

Egyik kezét az arca elé emelte: öreg volt, vénségesen vén, és emberi kéz volt, bár a színe, az a piszkosbarna, sehogy nem illett a képbe. Elindult a sírok között. Hangokat hallott, azonban nem figyelt rájuk. Pillantása olyan lesújtó volt, hogy még a temető holtai is kiabálni kezdtek, mikor meglátták. Eltartott néhány másodpercig, míg rájött, hogy nyitott szájjal gyalogol. Felnyomta az állkapcsát, míg alsó fogsora össze nem zárult a felsővel. Majd ismét körbenézett. Bal csuklója folyamatosan viszketett. Igyekezett megvakarni, de nem sikerült megtalálnia, jobb keze messziről elkerülte a másikat, egyelőre képtelen volt irányítani a végtagjait.

Morgott. A feltámadás traumatikus élmény, tudta ezt, elfogadta, hozzátartozott ehhez a bonyolult varázslathoz; de gyűlölete azt a végtelen gyengeséget, amit át kellett élnie közben. Az ilyen pillanatokban olyan törékeny volt, hogy még egy rossz esés is végezhetett vele.

Elsuttogta a levitáció varázslatát, és azonnal a magasba emelkedett; örült, hogy a felélesztett test legalább annyi erővel rendelkezett, hogy ezt meg tudja tenni.

Rongyos lövedékként emelkedett az éjszakai sötétségbe, engedte, hogy a bűbáj egyre magasabbra vigye. Ahogy egyre emelkedett, rájött, hogy ez a város már nem hasonlít arra, amire emlékezett. Sokkal nagyobb volt, sokkal romosabb, és ebből egyértelművé vált, hogy nem a legjobb pillanatát éli éppen. Ez lenne Rocavarancolia, vagy vajon valahol máshol élesztették fel? Határozottan megtiltotta, hogy a városon kívül menjen végbe a varázslat, azonban nem tudta, mi történhetett a halála óta. Követőinek talán nem maradt más választása, mint egy kapcsolódó univerzumban feléleszteni.

Nyugat felé pillantott, és felfedezte a Rocavaragálago vöröses ragyogását. A távolban pedig a várost ölelő hegyeket, melyeket olyan jól ismert: sötétek voltak, mint egy öldöklés éjszakája. Mosolya olyan szélesre húzódott, hogy felszakadtak a magára öltött idegen száj szélei. Igen, visszatért. Rocavarancoliában volt.

Csuklója pedig továbbra is viszketett. Már jobban össze tudta hangolni a mozdulatait, és olyan dühösen vakarta, hogy egyszer és mindenkorra megszabaduljon tőle, hogy lejött vele a bőr is. A szemöldökét ráncolta. Volt valami a húsa alatt. Résnyire lehunyta a szemét, és elé emelte a kezét, hogy jobban szemügyre tudja venni a csuklójába fúródó tárgyat. Aprócska tüske volt, ami most véresen emelkedett elő. Továbbra is érezte azt a kitartó és állandó viszketést onnan. Mindenképpen varázslattal átitatott dolog volt. Hüvelyk- és mutatóujja közé fogta, és kirántotta a tüskét, ettől elvesztette tüske állagát, és elkezdett szétnyílni, míg szürkés pergamenként nem terült elé.

A jelenleg Belisario testét elfoglaló lény kiterítette szeme elé a lapot. Nazara egyik régi dialektusában írták, ez volt az első csatolt világ; azon a nyelven, amit minden követőjével megtanultatott. A betűket ügyetlenül formálták, mintha egy éppen írni tanuló gyerek vagy egy mozdulatait többé már nem uraló vénember írása lett volna. Megállt úgy egy kilométerrel az alatta lényegében kivehetetlen árnypocsolyává változott város fölött, a hegyek és a tenger között, és elolvasta, ami a pergamenen szerepelt:

A nevem Belisario Donócate, és nemzetségem utolsó tagja vagyok, követőinek utolsó tagja, Uram. Évszázadok óta az utolsó. Századok óta nyújtom az életemet, hogy lehetővé tegyem az ön esélyét a visszatérésre, még úgy is, hogy egy ilyen törékeny és lejárt emberhüvelyben kell azt megtennie, mint az én átkozott testem, ami oly kevéssé méltó arra, hogy őfelsége járművévé váljon.

És ha ez a test méltatlan a szolgálatára, akkor a visszatérésekor talált Rocavarancoliáról is csak ugyanezt mondhatom. Egykori dicsőségünk immár a semmibe foszlott. A csatolt világok összefogtak ellenünk, és lerombolták azt, ami a hódítás jogán hozzánk tartozott. Azonban sem a szükséges idővel, sem a kellő türelemmel nem rendelkezem ahhoz, hogy elmeséljem Rocavarancolia történetét. Hamarosan maga is megtapasztalhatja, erről személyesen gondoskodtam.

Most elnézését kell kérnem, azonban nem az Önre hagyományozott testért, sem az egykor hatalmas királyság jelenlegi állapotáért. Azért kell elnézését kérnem, mert cserben hagytuk. Első követőjétől az utolsóig, aki én lennék; elnézést kell kérnem mindenki nevében, aki egykor az ön Fenséges Nevét és Szent Testvére Nevét imádták. Cserben hagytuk: elvesztettük a könyvét, Uram… Elrabolták tőlünk. Nyoma sem maradt, sem ezen a világon, sem a csatolt világokban. Megállás nélkül kutattuk, azonban, bocsássa meg nekünk, Uram, de nem tudtuk megtalálni.

A könyve most Rocavarancoliában van, bár nem ismerem a pontos lelőhelyét. A lapjain fekvő varázslat az aratás másnapján éledt fel. És ezzel az aratással, Uram, érkezett egy, a tervének megfelelő fogadó egyed: egy gyerek, akinek az ereje jócskán felülmúlja mindenkiét, akit eddig láttam. És tudom, hogy nincsenek véletlenek. Tudom, hogy ha az ön könyve és ez a gyerek egyszerre jelentek meg Rocavarancoliában, annak oka van: az, hogy elérkezett a pillanat.

A semmiben lebegő dolog most először használta a hangját. Mintha egy lassú mennydörgés bontakozott volna ki a torkából:

– Egy gyerek… – A végtelen magasba emelte a tekintetét, valami olyasmit keresve, ami nem volt ott.

Majd emelkedni kezdett. A horizont vonalai emelkedésének ütemében görbültek odalent. A perspektíva változott, a lába alatt található világ egyre inkább csak egy gömb volt, egyre kisebb és kisebb. Belisario testén jégdarabok jelentek meg, ahogy egyre gyorsulva haladt, maga mögött hagyta a bolygó troposzféráját, tőrként hasítva az atmoszféra felső régióiba. Védővarázslatot mormolt, és azonnal energiapalást ölelte körbe a testét. Az éjszakai sötétség helyébe az űr mélységes feketesége lépett. Nehezen tudta elfordítani a fejét. A kinti ürességtől elválasztó varázsköd külseje teljesen megfagyott. Emelte a testhőmérsékletét, hogy képes legyen körbenézni. A jég azonnal elolvadt.

A Vörös Hold még távol volt a bolygótól. Több ezer kilométeres távolságban lebegett tőle. Van elég ideje felkészülni, erőt gyűjteni és tervet szőni.

Az egykor Belisarióhoz tartozó kéz ismét felemelte a pergament. Tovább olvasta. Utolsó követője nem közölt vele túl sokat. Csak jelezte, hogy van egy olyan lény Rocavarancoliában, aki ismeri a könyv lelőhelyét. Furcsamód a Gyilkosok Uráról volt szó, egy Esmael nevezetű fekete angyalról. A semmiben lebegő lény a homlokát ráncolta. Nem állt rá készen, hogy szembeszálljon egy ehhez hasonló lénnyel. Most legalábbis még nem.

Rövid az időm, Uram – folytatódott a pergamen –, és az elmém már nem olyan gyors, és nem olyan éles, mint egykor. Azonban merészkedtem ajándékot készíteni önnek, ami bizonyosan kedvére lesz. A levél utolsó sorában rejtőzik, az eszközzel együtt, amit a létrehozatalához alkalmaztam. Tudom, hogy mindegyik hasznára lesz. És most elbúcsúzom. Nincsenek szavak, melyek kifejezhetnék, mekkora megtiszteltetés az, hogy életemet adhatom az Ön ügyéért. Nincsenek szavak sem ezen, sem más nyelven, melyek kifejezhetnék azt, amit most érzek. Egyedül csak azt sajnálom, hogy nem lehetek jelen, mikor beteljesül a Terve.

A Belisario testét elfoglaló lény az utolsó sorra koncentrált. Volt egy kötőjel és egy pont, ugyanazzal a tintával írták őket, mint a dokumentum többi részét, azonban mégis különböztek tőle. Mintha enyhén kiemelkedtek volna a papírból. Ismét elmosolyodott. Mutató- és hüvelykujja közé fogta a kötőjelet, és kihúzta. Kezében rövid, vértől csöpögő karddá változott a kötőjel. Lapja és markolata is kristály volt, belsejében ezernyi aprócska sziluett látszódott. A kardban foglyul ejtett lelkek voltak, olyan mennyiségű, hogy úgy tűnt, mintha a fegyver füsttel lenne tele. A rabul ejtett lelkek egyre csak forogtak odabent, végigsiklottak az élén, hogy nyögve térjenek vissza a markolat alatti keresztvashoz; a Belisario által meggyilkolt szolgáló lelke is benne volt. A lény egy kalorai kardot tartott a kezében, ami elrabolta az általa meggyilkolt lények lelkét, hogy az örökkévalóságig börtönében tartsa őket.

Majd kiemelte a pergamenből a fekete pontot is. Nem lepte meg, hogy egy emberi fejet húzott elő.

Szemevő Hurza méltó maradt nevéhez, mielőtt elhajította volna a fejet. A jég azonnal teljesen befedte, ahogy kikerült a varázsködből. Ott maradt, a semmiben lebegve, mint egy nagy, vörössel pettyezett gyémánt. Az első Gyilkosok Ura kötései közé csúsztatta a kardot, amiben elátkozott lelkek kiabáltak. Majd Rocavarancolia felé vette az irányt.