Rina Kent

DEVIANT KING

Deviáns király

A mű eredeti címe: Deviant King

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2019, Rina Kent

Hungarian Translation © Farkas Melinda, 2024

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635804351

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Minden harcosnak.

Kétségbeesni könnyű, ahhoz viszont bátorság kell,
hogy felállj és küzdj.

Lejátszási lista

Grip – Bastille & Seeb

Hipnotised – Coldplay

Shiver – Coldplay

Power – Bastille

Avalanche – Cemetery Sun

Destroy Yourself – Dangerkids

Dangerous Night – Thirty Seconds to Mars

Fire – The Faim

Beautiful Drama – The Faim

State of Mind – The Faim

Collide – Normandie

Moth – Normandie

Believe – Normandie

Lethargy – Bastille

Doom Days – Bastille

Good Grief – Bastille

Bury Me Low – 8 Graves

RIP – 8 Graves

A Rush of Blood to the Head – Coldplay

Warning Sign – Coldplay

Swallowed in the Sea – Coldplay

Square One – Coldplay

42 – Coldplay

Megtalálhatod a Spotifyon is.

Az író megjegyzése

Kedves Olvasó!

Ha még nem volt szerencséd egyik könyvemhez sem, talán nem tudod, de én olyan sötét történeteket írok, amelyek esetenként felzaklathatnak. A történeteim és a bennük szereplők nem a félénk természetűek számára születtek.

A Deviáns király egy sötét, iskolai zaklatás köré font romantikus mese, érett fiatal felnőttekkel és olyan kétes helyzetekkel, amelyeket egyesek sértőnek találhatnak.

Ha hőst keresel, Aiden NEM az. Ha viszont egy gazfickóra vágysz, akkor minden tekintetben üdvözöllek Aiden király világában!

Ez a könyv egy trilógia része, és NEM önálló regény.

.

Első fejezet

Azt mondják, nem kell sok ahhoz, hogy az ember élete fenekestül felforduljon.

Elég egyetlen pillanat.

Elég egyetlen másodperc.

És mindennek vége.

Tudnom kellett volna. És akkor máshogy csinálhattam volna bizonyos dolgokat.

Talán egy másik utat választottam volna.

Talán a történetem nem így végződött volna.

Hogy mi a baj a „talán”-okkal? Az, hogy teljesen haszontalanok.

Integetek a nagynénémnek a régi, viktoriánus korabeli járdáról, ő pedig széles mosoly kíséretében visszainteget az ezüst Audijából.

Blair néni vörös haja már elveszítette a tüzes, természetes színét, de még ma is tökéletes hullámokban omlik a vállára. Magasan ülő arccsontja és nyúlánk, karcsú, modellszerű alakja mellett az én tizenhat éves testem úgy fest, mint egy fura krumplidarab.

Olyan akarok lenni, mint ő, ha felnövök. Nemcsak külsőre – bár a hajam sosem lesz vörös –, de belsőre is. Tetszik a személyisége és az, hogy keményen dolgozik. A férjével együtt vezetnek egy terjeszkedő céget, a kis Quinn Mérnöki Irodát, ami az elmúlt évben a tízszeresére nőtt. Végtelenül büszke vagyok rájuk.

– Mutasd meg nekik, Elsie! – dudál rám lelkesen.

– Nénikém! – pirulok el, miközben körbenézek, hallotta-e valaki, amit mondott. – Elsa. Az iskolában Elsának szólítanak!

– De nekem tetszik az én Elsie-m – dacoskodik aranyosan.

Megcsörren a telefonja, a csengőhang egy szabványos, hivatalos dallam. Ahogy megnézi a hívót, szemöldöke a magasba kúszik, majd kinyomja.

– Rendben leszel, édesem?

– Nem kell elvinned – bólintok válaszul.

– A világért sem hagynám ki az én Elsie-m első napját! Kicseszett Royal Elit gimi! Hát nem hihetetlen?

– Nélküled nem lennék itt, nénikém!

– Jaj, ne már! Lehet, hogy beszéltünk ezzel-azzal, de ha nem lettek volna elég jó jegyeid, most nem lennél itt!

És persze a pénz. A nénikém elfelejti megemlíteni, hogy egy vagyonba és jó néhány feketepiacon eladott emberi szervbe került, hogy bejuttasson a kiváltságosok közé.

De ezzel együtt is, a nénikém ragadós lelkesedése mintha csökkentené valamelyest a mellkasomat szorító érzést.

– Csapatmunka.

– Csapatmunka! – nyitja ki az ajtót, és magához hív, hogy jól megölelhessen.

Igyekszem nem törődni azzal, hogy a jövendőbeli osztálytársaim milyen furcsaságokat gondolnak majd rólam, és viszonzom a nénikém ölelését. A kakaós testápoló és a Nina Ricci parfüm illata védőburokként vesz körbe.

Amikor elhúzódik, a kobaltkék szeme könnyesen csillog.

– Nénikém…

– Én csak… Annyira büszke vagyok rád, édesem! Nézz magadra! Felnőttél, és annyira…

Nem kell befejeznie a mondatot ahhoz, hogy tudjam, mire gondol.

Nagyon hasonlítok anyámra. A nénikém a nagyapám vörös haját örökölte, az anyám viszont a nagymamám szőkeségét.

Legalábbis nekem így mesélték.

A fájdalom, ami sosem múlt el igazán, most úgy tör a felszínre, mint egy démon a sötét, zavaros vízből.

Az idő mindent begyógyít. Mekkora szemenszedett hazugság!

Még mindig fáj.

Még mindig bánt.

Még mindig ijesztő rémálmokat okoz.

– Ó, istenem! Milyen boldoggá tesz az én kicsikém első napja az iskolában! – ölel át még egyszer sietve Blair néni. – Ne felejtsd el a gyógyszereidet, és semmi gyorskaja! Mutasd meg nekik, édesem!

Megvárom, amíg visszaül a kormány mögé, és kiabál valamit az előtte mélázó sofőrnek. A nénikém nem ismer pardont, ha az értékes idejéről van szó. Ezért is érzek bűntudatot amiatt, hogy mindenképpen el akart hozni.

Miután a kocsija már a távolban suhan, leküzdöm a vágyat, és nem hívom fel, hogy inkább jöjjön vissza.

Most már tényleg egyedül vagyok.

Nem számít, hány éves vagyok, a tehetetlenség érzését soha, senki sem felejtheti el.

Az előttem álló, hatalmas iskola homlokzatát bámulom.

Van valami hátborzongató, valami tiszteletet parancsoló a régi építészetben. Tíz magas torony meredezik a főépület körül, ami három emelet magas. Körülötte hatalmas kert, ami inkább egy palotához illene, nem egy oktatási intézményhez.

A Royal Elit Iskola.

A London külvárosában található intézményt IV. Henrik király alapította a tizennegyedik század elején azzal a céllal, hogy olyan tanulókat képezzenek, akik később az udvarában szolgálnak majd. Onnantól minden király itt okosította a legjobb alattvalóit.

Az iskola később arisztokrata családok és befolyásos emberek tulajdonába került, ide a legnehezebb bekerülni az egész országban. A Royal Elit Iskola manapság is csupán az egy százalékát veszi fel az okos és piszkosul gazdag kiváltságosoknak. Az itteni gyerekek a magas intelligenciahányados mellett kifogyhatatlan bankszámlákat is örököltek a szüleiktől.

A legtöbb miniszterelnök, parlamenti képviselő és nagytőkés ebben az iskolában végzett.

A kivételes oktatás jókora lökést adhat ahhoz, hogy bejussak Cambridge-be. Blair néni és Jaxon bácsi is ott tanult, és hát ők a példaképeim mindenben.

Az ő álmuk az enyém is. Csapatmunka.

Ez az én lehetőségem arra, hogy megszökjek a régi iskolámban terjedő pletykák elől.

Egy új kezdet.

Egy tiszta lap.

Egy új fejezet.

Egy még üres könyv.

Az iskolai egyenruhámat bámulom, amit a nénikém gondosan kivasalt. A fekete balerinacipő Jaxon bácsi ajándéka. A kék szoknya a derekánál szűk, majd kiszélesedik és nem sokkal a térdem fölött véget ér. A combig érő harisnya pedig kihangsúlyozza a hosszú lábamat.

A fehér, gombos ingemet a szoknya magas derekába tűrtem, egy sötétkék szalag kecses nyakkendőként simul a nyakamra. Rajtam van a kötelező iskolai zakó a hímzett arany címerrel: egy pajzs, egy oroszlán és egy korona díszeleg rakta.

A tejfölszőke hajam vidám copfban verdesi a hátamat. Szokásomtól eltérően kicsit ki is sminkeltem magam. A szempillaspiráltól hosszabbnak tűnik a szempillám, és kiemeli a babakék szememet is. Még a nénikém Nina Ricci parfümjéből is spricceltem magamra egy kicsit.

A mai nap döntő lesz a következő három évet tekintve. Sőt, talán még tovább is, ha bejutok Cambridge-be, tehát muszáj mindent jól csinálnom.

Ahogy végigsétálok az iskola hatalmas, kőből épült árkádján, próbálom átvenni a többi diák magabiztosságát. Nem könnyű, hiszen már most kívülállónak érzem magam. Az itteni tanulók úgy viselik a makulátlan egyenruhájukat, mintha aranyba áztatott anyagból készültek volna. Felsőbbrendűség, tekintély és egy csipetnyi sznobizmus árad a megfontolt léptekből és a beszélgetésekből is.

A Royal Elit Iskola diákjainak kilencven százaléka a Royal Elit Junior intézménybe járt korábban. Úgy csevegnek, mint a régi barátok, akik a nyári szünet után újra találkoznak, én viszont azzal tűnök ki közülük, hogy egyedül vagyok.

Megint.

Viszketni kezd valahol a bőröm alatt, az inger egészen a kezemig terjed. Egyre mélyebbeket lélegzem, és ahogy előtörnek a régi emlékeim, a lépteim is határozottabbá válnak.

Szerencsétlen…

Hallottad, mi történt a szüleivel?

Úgy tudom, a nénikéje és a bácsikája vette a szárnyai alá.

Lerázom magamról ezeket a hangokat, és továbbmegyek. Eldöntöttem, hogy beilleszkedem. A múltamról itt senki nem tud semmit, hacsak rám nem keresnek a neten, amire nem sok esélyt látok.

Elsa Quinn egy új ember.

A bejáratnál észreveszek egy lányt, aki igyekszik kikerülni az emberáradatot, és a hatalmas, kétszárnyú ajtó felé vezető ösvény szélén próbál elsurranni. Azért tűnik fel nekem, mert én is arra akartam menni.

Bár nem szeretnék kilógni a többiek közül, a tömeg még mindig azt az ismerős, viszkető érzést váltja ki belőlem.

A magányos lány szoknyája nagyobb. Testesebb fajta, nem is láttam még korombelieknél ilyen cuki, gömbölyded formát. Hatalmas, kerek szemével, lilás ajkával és fonott, hosszú, barna hajával már-már olyan, mint egy kisgyerek.

És ebben a suliban ő az első, aki nem azt a bizonyos „érinthetetlen” légkört árasztja magából.

Utolérem, és felveszem a sietős tempóját.

– Jó reggelt!

Hirtelen felém kapja a fejét, de a tekintete gyorsan a padlóra szegeződik, keze szorosabban markolja a táskáját.

– Ne haragudj – mosolygok rá kedvesen. – Nem akartalak megijeszteni.

Elképzelhető, hogy ő is új, és fenyegetőnek találja a közeledésemet.

– Nem kellene beszélned velem – motyogja alig hallhatón.

Milyen tündéri a hangja!

– Miért nem?

Most először néz rám. A szeme zöld, és csillog, akár a trópusi tenger.

– Azta! Gyönyörű szemed van!

– K… köszi – húzódik óvatosan mosolyra a szája sarka, mintha nem lenne szabad elmosolyodnia.

– Túl szép vagy, nem lenne szabad trécselned az iskola számkivetettjével – rugdalja a nem létező köveket, miközben beszél.

– Számkivetett? – ismétlem meg, mert nehezen hiszem el, amit hallok. – De ilyesmi nem létezik. Ha beszélni akarok veled, akkor fogok is.

Szomorkásan lebiggyeszti az alsó ajkát, én pedig legszívesebben megcsípném az imádni való pofiját.

– Te is új vagy itt? – kérdezem inkább, mert nem akarok ellenszenvesnek tűnni már az első alkalommal.

– A Royal Elit Juniorba jártam – rázza meg a fejét.

– Ó…

Abból gondoltam, hogy ő is új, hogy nem a hordával együtt mozgott. De lehet, hogy csak annyi van, hogy a barátai még nem értek ide.

– Akarod, hogy körbevezesselek? – kérdezi óvatos mosoly kíséretében.

A nénikémmel és a bácsikámmal nyáron már eljöttünk egy előzetes bemutatóra, de emiatt nem fogom elszalasztani az első lehetséges baráti közeledést.

– Persze! – karolok belé határozottan. – Hogy hívnak?

– Kimberly vagyok. És te?

– Elsa. Mentségemre szóljon, hogy a Jégvarázsnál hamarabb születtem.

Kimberly halkan kuncog.

– A szüleidnek biztosan látnoki képességeik voltak.

– A nénikém szerint anyám arról a svéd nővérről nevezett el, aki sokakat megmentett mindkét világháborúban, és később Szibéria erős angyalaként emlegették. Tudod: Szibéria, Elza, aztán a Jégvarázs és a jégkirálynő… szóval anyámnak valóban látnoki képessége lehetett. Elég gáz, de ez van.

– Nem. Szerintem klassz.

Kimberly szégyenlőssége lassan elpárolog, ahogy egymás mellett baktatunk. Végre már nem érzem magam olyan magányosnak vagy lehangoltnak.

Egyre szélesedő mosollyal követem, ahogy megmutatja az elegáns, hatalmas tantermeket, az öltözőket és a medencét, amit inkább elkerültem, és az igazgató irodáját, amiről viccesen megjegyzi, hogy a shakespeare-i hangnemnek ott nincs helye.

A következő három évem csodás lesz itt. Szinte már érzem is.

Amint elérjük az óriási, élénkzöld focipályát, újszerű könnyelműség lesz úrrá rajtam. Nemcsak azért, mert imádom az angol bajnokságot és megátalkodott Arsenal-szurkoló is vagyok, hanem azért is, mert egy hosszú futópálya veszi körbe a füves területet.

Ez az iskola látványosan jobban felszerelt, mint az, ahová ezelőtt jártam, és örömmel tölt el, hogy folytathatom a futást is. Remélem, a szívem sem fog vacakolni többé.

Egy csoport diák gyülekezik a pályát övező korlát közelében. Lelkes morajlás és izgatott ragyogás vibrál a levegőben, kicsit olyan, mint karácsonykor, vagy amikor először mennek a gyerekek a vidámparkba. Mintha mindenki ösztönösen vonzódna a focipályához: percről percre egyre többen vannak.

– Az elit.

– Itt vannak.

– Szerintem bajnokok leszünk idén.

– Naná!

– Láttad, hogy az a kis szaros mennyire kikupálódott? Simán bevállalnám.

– Hagyd már! Azt se tudja, hogy létezel!

Mialatt mindenki boldogan trécsel, Kimberly a távolban, a kijárat közelében lévő falnál áll. A könnyed, de félénk mosolya már a múlté, világos bőre egyre sápadtabb.

Odamegyek hozzá és követem a tekintetét.

A pályán a focicsapat tagjai passzolgatnak fejjel és vállal. Nincs rajtuk mez és nem is meccset játszanak. Az iskola lányoknak szánt egyenruhája csinos, de a fiúké káprázatos, pláne az olyan kisportolt testalkatúakon, mint a focisták.

Sötétkék, élére vasalt nadrág, fehér ing és a miénkhez hasonló zakó. Az egyetlen különbség az, hogy a fiúk címeres nyakkendője vörös.

A többség figyelme arra a négy fiúra irányul, akik a pálya szélén állnak, és néha be-beszállnak az adogatásba, miközben egymással beszélgetnek.

Nem kell zseninek lenni ahhoz, hogy az ember rájöjjön: ezek négyen a saját ligájukban játszanak.

Kimberly továbbra is a legmagasabb fiút bámulja, aki a magasba dobálja a labdát, és úgy nevet, mint egy fiatal filmsztár. Egy klasszikus, jóképű aranyifjú. Sima, szőke haj, éles áll, napbarnított bőr és egy mosoly, ami még ilyen messziről is elvakít.

De Kimberly arcán nem a csodálat vagy az izgatottság tükröződik, mint mindenki másén, hanem… a rettegés?

– Ők kik? – kerekedik felül a kíváncsiságom.

– Ők az elit elitje – válaszol remegő hangon.

Tényleg remegő hangon.

– Ha nyugalmas életet akarsz itt, jobb lesz, ha nem zavarod a köreiket.

– Ez nevetséges.

Hiszen nem a gyerekeké az iskola.

– Ki az a szépfiú?

– Xander Knight. És veszélyes – teszi hozzá sietve, mintha kergetné a tatár. – Kedvellek, Elsa, ezért komolyan mondom: kerüld őket.

Xander túlzottan rendezett stílusa egyébként sem izgat, de azért még egyszer megnézem magamnak.

Amikor a tekintetem találkozik a legfüstösebb, leghűvösebb szempárral, amit valaha láttam, feláll a hátamon a szőr.

Eddig azért nem vettem észre, mert Xander és a labdája félig eltakarta. Majdnem olyan magas, mint a szépfiú, de sokkal vállasabb. Nem visel nyakkendőt, és piszok helyes. Koromfekete haja középen hosszú, de kétoldalt felnyírta. Az ívelt orrában van némi arisztokratikus jelleg, de mintha egy korábbi sérülés miatt kissé meggörbült volna. Ez az apró tökéletlenség pedig csak még rejtélyesebbé, még érdekesebbé teszi.

Valami megmozdul a mellkasomban. Nem tudom, mi lehet, de megmozdult, az biztos.

Mintha egy fogoly leselkedett volna eddig odabent, és most úgy döntött, ideje kiszabadulni.

Még ha akarnám, akkor sem tudnám levenni a srácról
a szemem.

Fejét enyhén oldalra biccenti és olyan néma, megszállott érdeklődéssel néz rám, mintha egy régi barátjával találkozna.

Vagy egy régi ellenségével.

– Picsába! – kezd a kijárat felé ráncigálni Kimberly a zakómnál fogva.

– Mi… – kissé kábult és zavarodott vagyok a hirtelen megszakadt szemkontaktus miatt.

– Csak gyere, Elsa! – sziszegi, miközben gyorsan szedi a lábát a járdán.

– Miért rángattál el?

– King miatt – motyogja alig hallhatón. – A mocsadék Aiden King miatt!

– Aki… ki is?

– Ahogy a vezetékneve is utal rá, egy király. A King Vállalatnak és ennek az istenverte iskolának az örököse. Néhány másik diák és az ő szüleié ez a hely, szóval jobb, ha nem kapsz össze velük.

– Oké.

Egyébként sem akarnék összekapni Aiden Kinggel, ahhoz túl helyes. Bár azt nem igazán tudom megmondani, mi ütött belém, amikor a tekintetünk találkozott.

A fiúk engem egyáltalán nem érdekelnek. Egy tipikus kocka vagyok, a tanulás mindig elsőbbséget élvezett a pasis drámákhoz képest.

És ez így is lesz.

Pláne most, hogy ennyire közel kerültem a cambridge-i álmomhoz.

De akkor miért vágyom ennyire arra, hogy csak még egyszer belenézhessek abba a jeges szemébe?

– Bassza meg! – káromkodik újra Kimberly. – Erre jönnek.

Hátrasandítok. Valóban, Aiden és Xander felénk tart, a focicsapat többi tagja úgy követi őket, mint egy banda a maffiafilmekben. Hirtelen megszűnik a nevetés, és még
a bámészkodók is elnémulnak. Síri csend száll a környékre.

A tömeg úgy nyílik szét előttük, mint a Vörös-tenger Mózes előtt.

– Fuss! – parancsol rám Kimberly suttogva, és olyan erővel mélyeszti a körmét a csuklómba, hogy biztos vagyok benne, a vérem is kiserkent.

– Miért futnék?

Az ellenkezésem hatására már be is ér minket a díszes társaság. Így már nem tudunk elmenekülni a kijáraton.

Közelről Aiden szempillája sűrű és ugyanolyan koromfekete, mint a haja. Mélyreható, füstös szeme sarkában egy apró anyajegy bújik meg.

Rideg, ködös, rám meredő tekintete tökéletesen illik a szeme színéhez.

Valami azt súgja, jobb lenne, ha félnék tőle. Nevezzük ösztönnek.

Ahogy korábban a fogoly, most is felüti a fejét valami a mellkasomban, és azt ordítja, hogy fussak, és ne nézzek vissza.

Ami nevetséges. Nem is ismerem Aident. Miért futnék el?

– Hát nem igaz, Berly? – fordul Xander szenvtelenül Kimberlyhez, majd gonosz vigyor jelenik meg az arcán.
– Idén még idétlenebbnek nézel ki.

Körülöttünk mindenki felröhög, és kövérségre utaló mocskolódásokkal bombázza Kimberlyt. Elvörösödöm helyette is, de nem a szégyenérzet miatt.

Forr a vérem, behúznék egyet Xander szépséges pofijába.

Már éppen mondanék valamit, de Kim félbeszakít: lehajtott fejjel, remegő szájjal rohan el Xander mellett a kijárat felé.

Aki öntelten vigyorogva követi.

Tudhattam volna, mi következik.

De nem tudtam.

Egy erős kéz szorul a torkomra, és a falnak nyom. A hátam a téglának csapódik, a fájdalom végigsüvít a gerincemen, a gyomrom görcsbe rándul.

Eddig bátornak gondoltam magam, de erre a hirtelen jött, erőszakos támadásra semmi, de semmi sem készíthetett volna fel.

A szürke szempár, amiről pár másodperccel ezelőtt még azt hittem, csoda szép, most gyilkos szándékkal fúródik a lelkem mélyébe. Aiden arcát beárnyékolja a sötétség, ami sokkal félelmetesebb, mint az, ahogy a nyakamat szorongatja.

A másik keze már az államon van. Attól tartok, eltöri
a nyakam. A rémülettől megremeg az ajkam.

– Mi… mit művelsz?

Előrehajol, a szája csupán centikre van az enyémtől.

– Tönkreteszlek – mordul rám.

És ez a két szó megpecsételi a sorsomat.

Második fejezet

Két évvel később

Végzős év. Az utolsó Cambridge előtt.

Megoldható, hogy kihagyom az egészet, és mégis Cambridge-ben kötök ki?

A kötelező osztályozási rendszer alapján ez lehetetlen.

A Mini Cooper olyan keményen kanyarodik a suli parkolójába, hogy a kerekek csikorogva tiltakoznak.

– Kim! – hördülök fel.

Kim úgy vigyorog rám, minta nem csak egy hajszálon múlt volna, hogy egy oszlopra csavarodva végezzük.

– Mi van? Silver már majdnem beállt a helyemre, és az tuti, hogy az a ribanc nem gázol át rajtam még egyszer!

Muszáj mosolyognom. Annyira büszke vagyok Kimre! Nagyon sokat fejlődött ezen a nyáron. Egy öntudatosság-fejlesztő táborban volt, és magabiztos, derűs lányként tért vissza.

Bárcsak nekem is sikerülne megszabadulnom a belső zűrzavaromtól!

Kim az arcát bámulja a visszapillantó tükörben.

– Hogy nézek ki?

Mi is történt még vele abban a táborban? Fogyott vagy nyolc kilót, úgy néz ki, mint egy modell. Még az arca is soványabb lett, sokkal vonzóbb így. Bár nekem hiányzik a pufóksága. A mentazöld melír tündérszerűvé teszi a külsejét, a szoknyája pedig rövid lett. Túl rövid. Olyan rövid, hogy egy kósza fuvallat még a bugyiját is felvillanthatná.

Kikapcsolom a biztonsági övemet.

– Mindig csinos voltál, Kim.

– Csak szerinted, Ellie – forgatja a szemét. – És apám szerint, persze, de ti nem számítotok.

– Hékás! – fortyanok fel. – Ez bunkóság!

Az eltökéltségtől csillogó szemmel ölti ki rám a nyelvét.

– Ma megmutatom azoknak a faszszopóknak, hogy milyen fából faragtak. Felemelt fejjel fogok járni, ahogy te!

Hiába minden, csak kiszabadul belőlem egy kínos mosoly. Kim szerint bátor vagyok, de sajnos nem ismeri a teljes igazságot.

Silver szétfeszülő orrcimpával dörömböl Kim autójának ablakán.

– Te dagadt kurva!

Két talpnyalója a nyomában topog, mint kiskacsák az anyjuk hátsójánál. Mindannyian fújtatnak, de kizárt, hogy az időjárás miatt.

Silver Queens a gonosz lány megtestesült mintapéldánya. Szőke. Magas. Karcsú. Az anyja parlamenti képviselő. Az apja miniszter. Ráadásul a legjobb tanulók egyike. Azaz a top tíz százalékba tartozik.

Megvan mindene, és tesz róla, hogy a Royal Elit Iskolában, azaz a REI-ben, mindenki tisztában legyen ezzel.

Kim leengedi az ablakot, Silverre vigyorog, és felmutatja neki a középső ujját.

– Kapd be, ribanc!

Silver és a talpnyalói álla leesik, de olyan hirtelen, hogy szóhoz sem jutnak.

Ahogy én sem.

A legjobb barátom nem káromkodik, és egyáltalán nem mutat be senkinek. Mármint a kiskirályoknak , hogy pontosabban fogalmazzak.

Kimnek nem csak a külseje változott meg. Nem bizony. Bármilyen önbizalom-fejlesztő tréningen vett is részt, az biztos, hogy mindenkire ráférne.

– Menjünk, Ellie.

Kim kinyitja a kocsi ajtaját, és azzal el is söpri az útból a megnémult lányokat. Fogom a hátizsákomat, és én is kiszállok. Felszegett fejjel mérem végig Silvert.

– Mit bámulsz, Jégcsap? – vicsorog rám Silver.

Hát persze.

A REI hőn szeretett gúnyneve.

De nem a rajzfilm miatt. Ó, nem.

Amióta betettem a lábam a REI-be, számkivetettnek bélyegeztek.

Kimen és rajtam csattant az összes dagadt- és kockavicc. Kim – a régi Kim – mindig az iskola mögötti kertben bujkált, amíg be nem ment mindenki az órájára, én viszont felemelt fejjel sétáltam a folyosón.

A nénikém és a bácsikám nem úgy nevelt, hogy átgázolhassanak rajtam. Megtartottam ugyan magamnak, de sosem hagytam, hogy érintsék a méltóságomat.

Mint kiderült, hősies mogorvapicsa-arcot tudok vágni. Ezért kaptam a gúnynevet.

– Jaj, elnézést – igyekszem a lehető legközömbösebb fejet vágni, ahogy találkozik a tekintetünk Silverrel. – Nem vagy elég fontos számomra ahhoz, hogy rád nézzek – azzal belekarolok Kimbe, és így sétálunk be az iskola hatalmas kapuján.

A tíz torony olyan hátborzongató, mintha egy horrorfilm díszletéhez tartoznának, nem pedig egy tekintélyes, régi épülethez.

De persze csak én jellemeztem így a REI-t már az első napon.

A kezem nyirkossá válik, a testem megfeszül, mintha csatába indulnék.

Kim mosolya is erőltetett, a szorongástól még az orra is meg-megrezzen.

– Menni fog – biztatom hangosan inkább magamat, mint őt.

Még egy év ebben a pokolban.

Még egy év Cambridge-ig.

Kim feje fel-le ugrál, amitől lobogni kezdenek a mentazöld tincsei is.

– Ha meghalok, totál shakespeare-i módon szeretnék elmenni. Legyen dráma! – viccelődöm.

A széles központi folyosón lépdelve hangos kacagásban törünk ki. Az iskola arany címere, a pajzs–oroszlán–korona díszíti az előcsarnokot és a hirdetőtáblát is.

Ahogy átvágunk az előcsarnokon és megérkezünk a diákokkal teli folyosókra, megkezdődik az igazi rémálom.

– Hé, Jégcsap! Befagyasztottál pár strandot a nyáron?

– Hol van az a dagadt barátnőd?

– Szénhidráttal tömi azt a terheshasát?

Kim egyre erősebben szorítja a karom. Nem hiszem el, hogy észre sem veszik a változást!

Az igazat megvallva nekem is kétszer kellett megnéznem a nyári tábor után, hogy biztos legyek benne, tényleg ő az.

– Még mindig pöcsöket nyelsz, tanárok lotyója?

Az egyre fortyogó dühömet igyekszem az ajkam beharapásával elnyomni, hiszen ez az a pletyka, amitől legszívesebben megütnék valakit.

Két évvel ezelőtt, miután az egész osztály kiment a teremből, elejtettem a ceruzámat. Amikor letérdeltem, hogy felvegyem, a hajam beakadt az asztal sarkába – micsoda közhely, tudom! Mr. Silvester, a biológiatanár segített, és kiszabadította a tincseimet.

Mint kiderült, az egyik pöcsfej pont ezt a pillanatot látta, és elterjesztette, hogy leszoptam a biológiatanáromat, mielőtt megdugott volna a teremben. Pont a vizsga előtt. Amire maximális pontszámot kaptam.

Azóta én lettem a tanárok lotyója.

Akárhányszor maximális pontszámot kapok valamire, az azt jelenti, hogy lefeküdtem a tanárral.

De arról persze senki sem beszél, hogy Levi King, a két király közül az idősebbik tényleg lefeküdt egy tanárnőjével. Igaziból. Maga az igazgató kapta őket rajta.

Hát nem. Ő persze simán megússza. A tanárt kipenderítették az oktatási rendszerből, és lényegében még az országból is el kellett menekülnie.

Ó, és az ő gyámjától, a tekintélyes Jonathan Kingtől, a King Vállalat ügyvezetőjétől hivatalosan is bocsánatot kért a REI.

Levi King sértetlen maradt. Sőt, csak még népszerűbb azóta, jobban szeretik, még jobban csodálják.

Hogy miért? Mert King a vezetékneve.

És a Kingek hatalmasabbak, mint az ország valódi királynője.

Levi Kinget bálványozzák, amiért megkefélt egy tanárnőt.

Én viszont a tanárok lotyója vagyok egy alaptalan pletyka miatt.

Kim szorítása halálossá fokozódik, pedig kitart a bátor kiállása mellett.

Én már megszoktam ezt a szarságot és azt, hogy mindenféle nevekkel illetnek a folyosókon, de Kim nem. Szeretném megvédeni őt ezektől a rohadékoktól.

Először magadat védd meg, Elsa.

Kimmel megpróbáljuk figyelmen kívül hagyni őket, és a hétvégi versenyemről, vagy az angol bajnokság hamarosan kezdődő szezonjáról beszélgetünk.

Amikor végre elérünk az osztálytermünkbe, egyszerre sóhajtunk fel.

A tanárok jelenlétében legalább visszafogják magukat ezek a felfuvalkodott hólyagok. De az a nagy helyzet az ilyen zsarnokokkal, hogy a felnőttek jelenlétében a felszín alatt tevékenykednek tovább.

A REI egy tekintélyes, flancos intézmény, ezért a diákoknak is fenn kell tartaniuk egy bizonyos látszatot.

A gazdagok sokkal ijesztőbbek, mint az átlagos bűnözők.

Megvan a pénzük és a befolyásuk ahhoz, hogy bármit kifordítsanak. Sosem lesznek felelősségre vonva. Nem. Ők csakis az elit címkét viselhetik.

Két lépéssel az osztályterem ajtaján túl Kim hirtelen megáll, én pedig beleütközöm a hátába.

Hallani lehet, ahogy lélegzik.

Én is gyorsabban kapkodom a levegőt, a hátamon figyelmeztető jelként máris végigfut a hideg.

Az első napom óta megvan bennem ez a megmagyarázhatatlan éberség, ami egy percre sem hagy nyugodni.

Minden egyes sejtem az elkerülhetetlen összecsapásra készül.

Az ütközésre, a lángokra.

Jó pár mély lélegzet, és kezdődhet a szokásos mantra.

Szeretnek. A nénikém, a bácsikám és Kim is szeret. Nem fogok megtörni. Ma nem.

Emlékeztetnem kell magam ezekre ahhoz, hogy erős maradjak, és ne hagyjam, hogy maga alá gyűrjön.

Ezt tette velem maga az ördög.

A tekintetem lassan felemelem, hogy lássam, mit néz Kim.

Xander Knight. Cole Nash. Ronan Astor. Aiden King.

A REI négy lovasa. A focicsapatban előadott elképesztő csapatjátékuknak köszönhetik ezt a titulust.

Én csak a négy seggfejnek nevezem őket.

És most itt vannak mindannyian. A mi óránkon.

Nem csoda, hogy Kim lefagyott. A dühüket még úgy is alig tudtuk megúszni, hogy nem egy osztályba jártunk.

Talán beszélnem kellene a nénikémmel és a bácsikámmal a cambridge-i terveimről.

Cambridge, mi?

A négy srác nevetgél és viccelődik. Xander Ronannek dobja a labdát, aki nagy lelkesedéssel kapja el.

Mivel Levi King tavaly végzett, idéntől Cole a focicsapat kapitánya. Most egy könyvet tart a kezében, és halkan vihorászik a másik kettőn.

Én viszont a főgonoszt figyelem.

A pokol uralkodóját.

A fekete királyt.

Azt gondolhatná az ember, hogy a nyár valahogy kitörölte őt a tudatomból és a rémálmaimból.

De nem.

Aiden az egyetlen, aki ül. Lábát maga elé nyújtja, keresztbe teszi a bokájánál. Összekulcsolt ujjai a hasán pihennek, a vezetéknevéhez illően pontosan úgy fest, mint egy király.

Egy uralkodó a trónján.

Egy ördög a saját poklában.

Szerencsére nem láttam nyáron. Kigyúrta magát. A focitábor megtette a hatását, ez nem vitás. Az egyenzakója ráfeszül a vállára. A sötétkék nadrág szinte szétreped a combján, és szerintem még a lába is hosszabb lett. Az edző melle dagadni fog a büszkeségtől a seggfej sztárjátékosa láttán.

Aiden sötét haja kusza és sima. A terem tompa fényében a sötétszürke szeme szinte feketének tűnik. Ahogy minden más is vele kapcsolatban.

Fekete elme.

Fekete szív.

Fekete lélek.

Hallgatnom kellett volna Kimre azon a napon, amikor azt mondta, hogy ezeké a seggfejeké az egész iskola. A szüleik a legnagyobb részvényesek. A REI-ben mindenki, még a tanárok közül is jó páran térdre borulnak előttük.

Mindannyian miniszterek vagy lordok fiai.

Kivéve Aident.

Mert az ő apjáé az összes miniszter, és az összes angol politikus is.

Jonathan King nem csupán az ország, hanem a világ legsikeresebb vállalatcsoportjának a vezetője. Ha ő támogat egy politikust, az biztosan nyer.

Ha viszont lesújt valakire, az biztos, hogy eltűnik, és soha többé nem tér vissza.

Ez az egyetlen oka annak, hogy nem szóltam a zaklatásokról sem a nénikémnek, sem a bácsikámnak.

A Quinn Mérnöki Iroda egy kis hal, és csak a King Vállalat egyik leányvállalatával kötött szerződés miatt virágzik. Ha elveszítenék a céget, abba belepusztulnának mindketten.

Ha jelenteném, hogy problémám van Aidennel, az ördög tudja, mit tenne. Végül is ő az örököse az apja királyságának.

A nénikém és a bácsikám tíz évvel ezelőtt megmentett. Inkább meghalnék, mintsem hogy bántsam őket. Bármilyen módon.

Ronan vesz minket észre elsőként. Egy tipikus tinédzser, kócos barna hajjal és barna szemmel. Csak a buli és a suli végigkefélése érdekli. Kimmel mi ketten lehetünk az egyetlen, szoknyában mozgó lények, akiket még nem dugott meg.

Valószínűleg pont emiatt nyalja meg kihívóan a száját, miközben végigmér. Aztán hirtelen megtorpan, és oldalba böki Xandert.

Ő nem dobálja tovább a labdát, hanem megmerevedik. Szó szerint. A könnyed mosolyának nyoma sincs, a gödröcskéi elsimulnak és megváltozik az egész magatartása.

Kim új külseje láthatóan sokkolta.

Az arcára van írva.

Aiden tekintete viszont rám tapad. Nem is kell odanéznem, a gyilkos energia ott van a levegőben.

Xander megvetően bámul Kimre.

– Mit csináltál, Berly?

Kim keze remegni kezd. Xander pokollá tette az életét, ahogy Aiden az enyémet. Az egyetlen különbség csak annyi, hogy Kimet már az előző iskolában is zaklatták. Nem szokott beszélni róla, de figyelembe véve azt a tényt, hogy egész életében ismerte ezeket a szarjankókat, gyanítom, hogy sokkal régebb óta tart már ez az egész.

– Ne törődj vele – súgom a fülébe. – Arra izgulnak, ha reagálsz. Ne mutass semmit!

– Azt hiszed, most már csinos vagy? – indul meg felénk Xander fenyegetőn.

Kim visszahőköl, beharapja a száját. Hiába határozta el, hogy bátrabb lesz, én nem hibáztatom.

Xander nemcsak azért egy félelmetes seggfej, mert izmos és magas, hanem mert egy miniszter fia, ezért befolyásos.

Ráadásul az egész osztály előtt alázza meg pont azt a lányt, akit mindig is utált mindenki.

– Ha valaki egy senki, mindig az marad, Kimberly – vicsorogja a barátnőm nevét.

Kim szája már remeg, ami azt jelenti, hamarosan elsírja magát. Ez a seggarc mindig megríkatja.

– Xander, k… kérlek – rebegi Kim.

Xander rácsap a falra, amitől Kim megugrik.

– Ne mondd ki a kibaszott nevem!

– Most már elég! – fordulok Xanderhez dühösen.

– Maradj ki ebből, Jégcsap!

Hozzám beszél, de csakis Kimre és a lehajtott fejére figyel.

Éppen behúznám Kimet egy székre, amikor Silver benyomul az ajtón kezében egy kávéspohárral. A talpnyalói a hajukat csavargatva követik, komoly show-műsort csinálnak a belépőjükből.

Remek.

Silver beleütközik a vállamba, és ráönti Kimre a kávéját.

Elképedve nézem Kim fehér ingét, a zakóját és a szoknyáját is, ami úszik a karamellás kávétól.

Kim becsukja a szemét, könnyei halkan gördülnek végig az arcán.

Az osztályban mindenki más vihog.

– Mégis mi a faszt képzelsz, Silver?

Már majdnem rávetem magam, amikor Kim a karomba mélyeszti a körmét, és ezzel megállásra késztet.

– Hoppá! – emeli a magasba Silver az üres poharat. – Menj, öltözz át, Berly. És ha már benne vagy, hagyd azt a kurvás szoknyát. Nem illik a dagadt seggedre.

A talpnyalói kuncogni kezdenek, és mindenki más is csatlakozik hozzájuk.

Mindenki más, kivéve engem és a négy seggfejet.

Aidenre szegezem a tekintetem. Egy ujján pörgeti a labdát, de nem nézi a jelenetet.

Mert engem néz.

Hiába határoztam el, hogy nem megyek bele a játékába, mégsem vagyok képes elfordulni.

Egy pillanatra mintha csak mi ketten lennénk a teremben.

Őt körülveszik a gyilkos démonok, én pedig fortyogok a talpnyalók viselkedése miatt.

Amióta két évvel ezelőtt kijelentette az egész iskola előtt, hogy tönkre fog tenni, a REI kitaszítottja lettem.

Nem is kellett csinálnia semmit sem. Csak ül ott, mint egy király, és nézi, mit művelnek az alattvalói.

A zaklatás és a pletyka, miszerint a jó jegyekért cserébe lefeküdtem a professzorokkal, sosem érdekelt, mert tudom, ki vagyok.

Tudom, milyen embert nevelt belőlem a nénikém és a bácsikám.

Minden egyes nap egy csata abban a háborúban, amit Aiden idézett elő.

Néha elgyengülök, és elbújok a könyvtárban, vagy magamban pityergek a mosdóban.

De előtte még sosem omlottam össze.

Azért nem, mert szinte biztos vagyok benne, hogy arra megy ki a játék.

Aiden általában nyugodtan ül, és figyeli, ahogy a talpnyalói pokollá teszik az életemet.

De az arckifejezésében nincs semmi megnyugtató. Esküszöm, ha valakinek a szeméből előkúszhatnának a démonok, az övéből tömegével ömlenének felém.

Amikor focizik, vagy amikor órán van, Aiden minden ízében egy aranyifjú.

Kiváló jegyei vannak.

A suli gólkirálya.

A mosolya ragadós.

De velem?

Aiden King egy sötét szarházi.

Nekem csupán a gyilkos tekintete jut, mintha a puszta létezésemmel is zavarnám a köreit. Mintha én lennék az oka a világ végtelen háborúinak és az éhínségnek is.

Ez a seggfej tönkretette az új életemet ebben az iskolában.

Az álmomat.

A tiszta lapomat.

Gyűlölöm!

Kim elenged, és kirohan a teremből. Xander hatalmas léptekkel a nyomába szegődik.

Én is utána szeretnék menni, de Silver a műmosolyával elállja az utamat.

– Nincs szüksége cselédre, Jégcsap.

– Tűnj az utamból! – sziszegem, és amikor nem mozdul, félrelököm. – Ja, és ha a földbe kell döngölnötök valakit azért, hogy jobban érezzétek magatokat, hát csak sajnálni tudlak benneteket! – vetem még hátra a vállam fölött.

Nem várom meg a választ, kirohanok a folyosóra.

Irány a hátsó kert, Kim szokásos búvóhelye – vagy a nyugalom szigete, ahogy ő nevezi.

Egypercnyi sprintelés után a szívverésem túlpörög és szabálytalanná válik.

Megállok a harmadik toronynál a sarkon, levegő után kapkodok. Tenyerem a szívemhez szorítom, izzadni kezd a homlokom.

Beszívom a levegőt. Kifújom a levegőt.

Belégzés. Kilégzés.

Be.

Ki.

A körmöm a mellkasomba mélyed, pont a REI-címernél, miközben kimegyek az épületből, és a hátsó kert felé fordulok.

Minden egyes lépéssel, amit a magas fűben megteszek, egyre nehezebb súly nyomja a mellkasomat. Most már a légzésem is szabálytalan.

Valahol mélyen megcsap a pánik szele. Zsibog a kezem. Újra itt van az az ismerős késztetés: tisztára kell vakarnom magam.

Nem tudom kiűzni a fejemből a gondolatot, hogy mocskos a kezem. Azonnal tisztára kell dörzsölnöm mindkettőt.

A mellkasomba mintha apró tűket szurkálnának, mintha fáradhatatlanul bökdösnék a szívemet, még akkor is, amikor a lehető leglassabban ballagok.

Nem eshetek vissza.

A szívem nem romolhat el.

Egyszerűen nem.

A műtét után nem volt egyszerű elérni, hogy újra futhassak. Egy kőkemény rehabilitáción kellett átesnem, és drasztikusan megváltozott az életmódom is.

Nem térhet vissza a rémálom.

Futnom kell.

Ha nem tudom futással lemozogni az energiát és a stresszt, megőrülök.

Kim és Xander alakja felsejlik a kert szélén álló apró kunyhónál. Kim sír és kiabál, de innen nem hallom, mit mond.

Ráadásul a fülem annyira hangosan zúg, hogy még a saját lélegzésemet sem tudom kivenni.

Ez nagyon nem jó.

Kétszer pislogok, és nem a számon, hanem az orromon át veszem a levegőt.

Xander nekidől Kimnek, a testével szegezi a kunyhó oldalához. Kim háta a faoszlopnak ütközik, szeme elkerekedik.

Talán megzavarodtam.

Talán ez az utolsó csepp a pohárban.

Vagy egyszerűen csak annyi történt, hogy végre elegem lett.

Elegem van ezekből a seggfejekből, akik tönkreteszik az életünket. Kimét és az enyémet is.

Előveszem a telefonomat, és levideózom őket. Xander elkapja Kim csípőjét, és magához húzza. Bár szeretném levágni a kezét, amiért hozzá mert érni a legjobb barátnőmhöz, pontosan tudom, hogy semmit sem érnék el vele. De a felvétellel már igen.

Látom, ahogy Xander Knight kimegy a képből. Vagy békén hagyja Kimet, vagy megzsarolom a szexuális zaklatással. Lehet, hogy a REI ugrik az apja parancsára, de a sajtó már nem.

Odalennének, ha megtudnák, valójában milyen beteg, és mi mindenre érez felhatalmazást a miniszter fiacskája.

Eljutottam arra a pontra, hogy tönkre akarom tenni az életét. Ahogy ő is tönkretette az enyémet.

Amikor már elegendőnek ítélem a megörökített bántalmazást, megállítom a felvételt, és elégedetten mosolygok. Még a szívproblémám is elillant.

Megindulok a kunyhó felé, hogy megállítsam Xandert.

De egy árny lép elém.

És elakad a lélegzetem, amikor a rémálmom néz farkasszemet velem.

Harmadik fejezet

Aiden gyűlöl engem.

Megvet engem.

El tudom képzelni, hogy fejben már a halálomat is lejátszotta.

Hogy miért?

Azt nem tudom. Sosem kérdeztem.

Mert van egy szabály, amit mindig betartok: ne akard megérteni a zaklatókat.

Ők olyan elszánt seggfejek, akik arra használják a hatalmukat, hogy megalázzanak másokat. Mégis mit kellene megérteni bennük?

Ahogy meglátom Aiden szúrós tekintetét, a korábbi gondolataim a reszkető, tökéletlen szívem mögé bújnak.

Aiden megijeszt.

Nevezhetjük ösztönnek vagy megérzésnek, de van valami rémisztő ebben a könnyed mosolyban és a sztárfocista megjelenésben.

– Mit csináltál? – kérdezi halkan, nyugodtan, enyhén rekedt hangon.

A külső szemlélő számára talán barátságosnak is tűnhetne, de én tudom, hogy ez csak újabb színjáték.

Az ördög a hangjával cserkészi be az áldozatait.

Felszegem az állam, még úgy is, hogy a kezem, amiben a telefonomat tartom, láthatóan remeg.

– Nem tudom, mire gondolsz.

Aiden felém nyújtja a tenyerét.

– Add ide.

Megpróbálom kikerülni. De elém lép. Eszméletlenül magas. Eszméletlenül széles. Eszméletlen ez az egész.

Már nem látom tőle Kimet és Xandert.

De Aiden még nem végzett.

Közelebb lép hozzám. Annyira, hogy tökéletesen ki tudom venni a jobb szeme sarkában ülő anyajegy körvonalát.

Ösztönösen hátrálok minden egyes felém tett lépése után. Kiszárad a torkom, és teljesen kikészít, ahogy összezsugorodom előtte.

Egyszerűen túl magas, ráadásul az arca teljesen kifürkészhetetlen. Aidenből csak annyit lehet látni, amit a külvilág felé mutat. Hogy azon túl mi van… a nagy semmi.

A sötét titok.

A mély szakadék.

A végtelenség.

A hátam egy fatörzsnek ütközik. Összerezzenek. Megpróbálok elmenni mellette, de a karja előrelendül, és a fejem mellett a fának csapódik.

Csapdába estem. Pont úgy, ahogy azon az átkozott napon, amikor először találkoztam vele.

Azóta egyszer sem jött hozzám ennyire közel. Végtére is, ő a „király”. Nincs más dolga, csak kiadja a rendeletet, és a királyság minden tagja meghajol előtte. Mások végzik el helyette a piszkos munkát – a zaklatást is.

Még mindig tusfürdő- és valami egészen egyedi illat kering körülötte. Milyen érdekes… Bizonyos dolgokat sosem felejt el az ember.

Megint felém nyújtja a tenyerét.

– Add ide, Jégcsap.

Jégcsap.

Én csupán egy gúnynév vagyok a számára. Ez a zaklatás és a megfélemlítés egy másik formája.

De már régen eldöntöttem, hogy nem leszek Aiden igazságtalan háborújának áldozata. Elegem van abból, hogy mindig én vagyok az, aki elkapja a tekintetét és inkább a másik irányba megy.

Vissza kell vágnunk.

Kim szavai visszhangoznak a fejemben.

A régi énem mindent elkövetne azért, hogy elkerülje az összetűzést Aidennel, és lehetőleg messziről elkerülné a felségterületét.

A kísérteteimet mindig a tökéletlen szívem és a bordáim közé gyűrtem, de itt az ideje, hogy Aiden is megtanulja: a világ nem az ő ostoba vezetékneve körül forog.

Keresztbe fonom a karom a mellkasomon és magabiztosan felszegem a fejem.

– Nem.

A bal szeme összeszűkül.

– Kinek képzeled magad, Jégcsap?

– Csak egy emberi lénynek, aki megérdemli, hogy békén hagyják.

Feje félrebillen, démoni tekintete az arcomat fürkészi.

– Nem minden emberi lény él békében. Neked miért járna ez?

– Te most komolyan beszélsz?

– Add ide a telefont. Nem mondom még egyszer.

És akkor valami olyasmit csinál, amire nem számítottam.

Ujjai a csuklómra fonódnak. Abban a kezemben tartom a mobilomat.

A gyomromban fájdalmasan összerándul valami. Szokatlan érzés.

Aiden sosem ér hozzám.

Az utolsó alkalom két éve volt, amikor a nyakamat szorongatta.

Az érintése mégis… ugyanolyan.

Kérges. Durva. Fojtogató.

Most nem zárja el az oxigén útját, de mégis sistereg, majd mintha teljesen eltűnne az éltető levegő.

Aiden már nyúl is a telefonomért, de szerencsére magamhoz térek a kábulatból, mielőtt elérné.

Dulakodunk. Igazából csak próbálom megállítani Aident, aki olyan, mint egy vörös posztótól megvadult bika.

Egy megállíthatatlan, gyilkos bika.

Zihálva szorítom magamhoz a készüléket.

Ez sem zavarja, nekiugrik.

Mégis miből gondoltam, hogy ennek a seggfejnek is van egy határ?

Egyik kezemmel igyekszem visszatartani, közben sikerül beletuszkolnom a mobilt a melltartómba.

Diadalittasan mosolyogva biccentek felé.

Aiden füstös tekintete csillog, de hogy mitől, az megfejthetetlen.

– Muszáj volt felbasznod.

– Hogy mi?

– Tényleg azt hiszed, hogy ez megállít?

Azonnal nekiesik az ingem legfelső gombjának. Annyira megdöbbentem, hogy leesett állal, tétlenül bámulok ki a fejemből. Csak a második gombnál tudom összeszedni magam annyira, hogy ellökjem a kezét.

– Mi a faszt művelsz? – visítom.

Aiden megtorpan, fejét oldalra billenti, arcára újra kiül az a nagyon is ismerős megszállottság.

– Odaadod a telefont?

– N… nem.

Folytatja az ingem kigombolását. A torkom összeszorul, a légzésem egyre szaporább. Újra ellököm magamtól, de hiába. Aiden olyan, akár egy kőszikla. Egy áthatolhatatlan, masszív szikladarab.

– Elég!

Szokatlan forróság fut végig az ereimben, izmaim megfeszülnek. Fogalmam sincs, mivel magyarázzam, hacsak nem azzal, hogy Aidennek le kell szednie rólam azt a mocskos kezét.

Újra taszítok a mellkasán egyet, de már kinyitotta a felső három inggombomat, a melltartóm kilátszik.

Eltátom a szám, amikor ráeszmélek, mi az, ami szintén láthatóvá vált.

A műtéti heg.

Éveken át mindent megtettem, hogy senki se láthassa. Nem hordtam kivágott inget. Egyrészes fürdőruhát vettem, ami eltakarta a mellkasomat. Még a nénikémnek sem szeretem megmutatni. Kim talán kétszer látta, de akkor is csak véletlenül.

És most Aiden bámulja a hegemet.

Nem. Nem csupán bámulja. Szinte felfalja a tekintetével, mintha valami csodát látna.

Nem foglalkozik már a gombjaimmal, de a kezét még mindig nem vette le a negyedikről. De mégis folytatja addig, amíg a melltartóm alatt is kettéválik az ing, és teljes hosszában láthatóvá válik a bal mellem fölött induló, rézsútos heg.

Ocsmány.

Hosszú.

Fakó.

Azért kezdtem el takargatni, mert szánakozva néztek rám az emberek. Még Blair nénikém is néha.

De Aiden tekintetében nyoma sincs szánalomnak.

Nem is számítottam ilyen érzésre a sötét lelkéből, de azt hittem, legalább egy kicsit meglágyítja az ördögi szívét.

Nem is tévedhettem volna ennél nagyobbat!

Korábban gyilkos tekintete most mintha azt üzenné, bárcsak lenne nála egy kés, hogy felvágjon a heg mentén, és kitépje a szívemet.

Száraz ágak reccsennek a közelben. Jön valaki.

Felrázom magam a dermedtségemből, ellököm Aident, hátat fordítok neki, és begombolom az ingemet. Hiába próbálom csillapítani az idegeimet, egyre gyorsabban kapkodok levegő után.

Aiden testéből árad a meleg, bár nem akarom, mégis ott érzem a hátamon. Ha még egy lépéssel közelebb jön, a nyakamba fog lihegni. Vagy talán elnyisszantja.

– Haver – csendül fel Xander rideg hangja a hátam mögül. – Kifogtál magadnak egy jégkirálynőt?

– A jégkirálynő igazából a tiéd. Van számodra valamije.

Miután sikerül begombolni az ingemet – és megigazítanom a mobilomat a melltartómban – megfordulok, lábujjhegyre állok, de hiába keresem, már nem látom Kimet Xander mögött.

Ha bántotta, esküszöm, szétcincálom a szépfiúarcát és azokat az ostoba gödröcskéit is!

– Van számomra valamije? – siklik Xander tekintete rólam a seggfej barátjára.

– Felvett téged – világosítja fel Aiden, de rám se néz. – Biztos vagyok benne, hogy fel akarja használni ellened a közösségi médiában és a sajtónál, hogy tönkretegye a jövődet és az apád jövőjét is. Vagy ilyesmi.

Ha akarnám, se tudnám leplezni, hogy leesik az állam. Aiden szó szerint kitalálta, mit akarok.

Hát ennyire kiszámítható lennék?

Xander röhögésben tör ki, mintha tényleg viccesnek tartaná a dolgot. Aiden arcán gonosz vigyor bujkál, kezdem azt hinni, hogy valami belsős poénról van szó.

– Jól van, Jégcsap – néz rám újra Xander, de már nem nevet. – Nagyon cuki, hogy azt hitted, árthatsz nekem, meg minden. Most, hogy már kiszórakoztad magad, add ide azt a videót.

Alig elrejthető haragom izzó, perzselő lángokat szór. Talán azért, mert láttam, ahogy ez a seggfej zaklatja Kimet, vagy azért, ahogy Aiden hozzám ért. Mintha minden joga meg lett volna hozzá.

Elkerekedő szemmel nézek Xanderre.

– Ok nélkül tetted pokollá Kim életét éveken át! Itt az ideje, hogy valaki megállítson, te elkényeztetett, gazdag seggfej! Nem érdekel, hogy miniszter az apád, vagy hogy királyi vér csörgedezik az ereidben! Ha nem hagyod békén, nagyon megbánod!

Csend.

Hosszú, sűrű, ködszerű csend.

Xander magasba szökött szemöldökkel méreget, Aiden pókerarca viszont szemernyit sem változik. Ha nem lenne ilyen közel, azt hihetné az ember, hogy nem hallotta, amit mondtam.

Minél tovább állnak így, annál magasabbra szökik a pulzusom. Kész csoda, hogy nem ficánkolok.

– A telefon a melltartójában van – töri meg végül a csendet Aiden közömbösen. – Akarod, hogy én vegyem el, vagy inkább majd te?

– Nem tudom – töpreng Xander. – Dobjunk fel egy érmét.

– És mi van, ha lefogod nekem? – bámulja zavartalanul a mellemet Aiden.

Ösztönösen a mellkasom elé kapom a kezem.

Xander egy szót sem szól, csak a hátam mögé csavarja a karomat. Annyira öntelt, hogy egy kézzel fogja mindkét csuklómat. A mellkasom Aiden szeme elé kerül.

A sötét, fénylő szeme elé.

Az ördögi szeme elé.

Próbálok tenni valamit, de Xander egyre erősebben szorít, már mozogni sem tudok.

– Mit képzeltek? – sziszegem remegő hangon.

Aiden szúrós tekintete találkozik az enyémmel.

Annyi minden van benne.

Annyi gyűlölet.

Annyi kegyetlenség.

Annyi… gonoszság.

Végig a szemembe néz, miközben letépi a nyakamról a szalagot. Elakad a lélegzetem, mikor a selyemdarab a földre hull.

– Sikítani fogok! – üvöltöm, bár tudom, hogy senki se hallhat idekint.

– Imádjuk a sikítást – súgja a fülembe Xander. – Sikíts, Jégcsap!

Aiden szája széle felfelé kunkorodik amolyan egyetértés gyanánt.

Imádjuk a sikítást.

Azt hiszem, elhányom magam.

Hogy nem gondoltam erre, amikor ilyen helyzetbe kevertem magam? Tudnom kellett volna, hogy semmi jó nem származhat abból, ha szembeszállok Aidennel és Xanderrel. Ezeket a tébolyultakat nem érdeklik sem az erkölcsi, sem a társadalmi normák.

Úgy nevelték őket, hogy azt higgyék, mindenki más fölött állnak.

Ha bajba kerülnek, a szüleik a befolyásuk segítségével sértetlenül kimentik őket. Ahogy Levi Kinget is, amikor az iskola kért bocsánatot azért, amit ő tett.

Az erkölcsi iránytűjük teljesen tönkrement. A francba, talán nincs is nekik!

Hogy lehettem annyira hülye, hogy azt hittem, egyforma erkölcsi határvonalak között mozgunk?

Ostoba, ostoba Elsa!

Ha a lehető legjobban akarok kikeveredni ebből, akkor le kell ereszkednem az ő szintjükre, és meg kell próbálnom az ő szempontjukból nézni a dolgokat.

Ők zaklatók, ami azt jelenti, hogy az áldozataik szenvedését élvezik.

Lenyelem a büszkeségemet, és befejezem az ellenállást.

Aiden feje oldalra billen, a bal szeme alig láthatóan megrándul. Az első mozdulatot a merengés javára írom, de a szemrángásról nem tudom eldönteni, mit jelenthet. Talán dühös? Vagy bosszús? Esetleg valami más?

Legyen átkozott azért is, mert ennyire nehéz kiismerni!

Aiden olyan közel jön hozzám, hogy szinte összeér a mellkasunk.

– Önérzetes kiscsaj vagy, nem igaz, Jégcsap?

A váratlan témaváltás szinte sokkol. Hát nem a telefonról van szó?

– Téged nem érdekel senki. Úgy járkálsz itt, mintha mindenki felett állnál, mintha itt senkire sem lenne érdemes pazarolni azt a drága idődet – veszi Aiden a kezébe az egyik szőke tincsemet, majd megszállottan csavargatni kezdi. – Nos… Jégcsap.

Minél tovább csavargatja, annál inkább visszatartom a levegőt. Fogalmam sincs, mit akar vele. Vajon a hajamnál fogva akar elráncigálni, vagy egyszerűen ki akarja tépni, mint valami elmebeteg?

Sötét bezártságérzés kezdi feszíteni a mellkasomat.

Hazudnék, ha azt mondanám, nem félek. Még ha eddig sikerült is elkerülnöm Aident, azt azért mindig láttam rajta, hogy gonosz hajlam rejtőzik a villogó tekintete mögött.

Végül a fülem mögé simítja a kiszemelt tincset. Egy erre járó akár egy gondoskodó, lelkes gesztusnak is tekinthetné a mozdulatát, de Aiden esetében ez inkább a vihar előtti csend.

A repülő hangja a bombázás előtt.

A föld enyhe rezdülése a katasztrofális rengés előtt.

– Mondd csak, Jégcsap! Mi az, ami felbőszít? Mi az, amitől félsz?

Tőled!

Elnyelem a kikívánkozó üvöltést, felszegem a fejem, és egyenesen az ördög szemébe nézek.

Aiden a mutató- és hüvelykujja közé fogja az állam.

– Halljam!

És amikor fenntartom magamnak a jogot ahhoz, hogy ne válaszoljak, valami átvillan az arcán. Egyetlen pillanatra tűnt csak fel, aztán már nyoma sem maradt.

Aztán olyan gyengéden enged el, ami még jobban megrémít. Nem, nem rémület ez. Valami sokkal erőteljesebb.

Nem tetszik Aiden kedves oldala.

Mert megtévesztő.

Mert pusztító.

Mert halálos.

– Utolsó esély, mielőtt én magam járok utána.

Ja. Sok sikert ahhoz, hogy kihalászd a fejemből a választ, te szörnyeteg!

Valami megcsillan a szemében. Az emberek tekintete általában az izgalomtól vagy a boldogságtól csillog, de Aidené a beteges szadizmustól.

Megindul felém a keze, és mielőtt még bármit is tehetnék, széttépi az ingemet. A gombjaim úgy repkednek szerteszét, mint magányos, apró kavicsok.

A szívem majd kiugrik a helyéről, a szégyenérzet mélyen befészkeli magát a gyomromba. El nem sírt könnyek öntik el a szememet, és itt, ebben a szent pillanatban rádöbbenek, hogy ez a játék nem nekem való.

Gyáva vagyok, és a gyávák már a startpisztoly eldörrenése előtt veszítenek.

De elég okos vagyok ahhoz, hogy minimalizáljam a veszteségeimet.