Table of Contents

- Előszó

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

Reményik László

Magyar Don Quijote

Reményik László

Magyar Don Quijote

Az első Kazinczy-díjas költő:
Kozma Béla

Helma Kiadó, 2023

Felelős szerkesztő: Kozma Ilona

Műszaki szerkesztő: Székely István

www.hettenger.hu – www.szekelyistvan.hu

Borító: Pereszlényi Helga

© Reményik László, 2023

www.remlac.hu – remlacvox@gmail.com

ISBN 978-963-639-221-5

Kiadta a Helma Kiadó

www.helma.hu – info@helma.hu

+36(30)499-34-77

Felelős kiadó: Dvariecki Bálint

Előszó

Közel hatvan éven át alkalomszerűen üdvözölhettük egymást Pál Vilmosné Kozma Ottiliával (1938), mégis a covid-járványnak köszönhetjük a közeli barátságot.

Talán nem véletlenül alakult így.

Hamarosan megtudtam tőle, hogy édesapja, Kozma Béla, aki író, költő és lapszerkesztő is volt, 1929-ben az addigi irodalmi munkásságáért – a készülőfélben lévő „Afrodité” című verses regényére utalással – Kazinczy-díjat kapott. Ezt az elismerést előtte csak tudósoknak ítélték oda.

Erről a jeles eseményről az akkori lapok beszámoltak ugyan, de 1945 után már nem tartották számon, ezért ez egy méltánytalanul elfeledett szelete a magyar irodalomtörténetnek.

Kozma Ottiliával mi pedig úgy gondoltuk – kiegészülve Kozma Ilona közreműködésével –, hogy tisztelgő emléket állítunk Kozma Béla számára.

Nemcsak korának és irodalmi munkásságának bemutatásával rajzoljuk meg őt, hanem közeli és távolabbi ősei-nek megidézésével is, hiszen egy ember önarcképe a múlt, a jelen és a közeli tervezhető jövő kivetülése.

Reményik László

Kozma Béla – 1944

1. fejezet

ÉGŐ GYERTYAVÉGEK

Kozma Ottília levele a Költészet Napja alkalmából 2021. április 11-én:

Mi sem lehetne megindítóbb számomra e jeles nap ünneplése közben, mint megemlékezni drága édesapámról, Kozma Béla hírlapíróról, költőről – aki 122 éve született és immár 40 éve nincs köztünk. Küzdelmes élete során MTA Kazinczy-díjat kapott, sok újság szerkesztője volt, Babits, Kosztolányi, József Attila, Juhász Gyula, Faludy György közeli barátja, végül kisiklott élete miatt perifériára került, pedig, ismert lehetett volna…

A család szívében él örökké.

Betegágya mellett írta szinte búcsúként unokája, fia, Kozma Róbert lánya, Kozma Ilona az alábbi verset:

Nagyapó álma

Álmában dombokon szökell,

Gyöngyvirágot szorít a kezében.

Vékony remegő csuklóján

Gyenge pulzusát alig érzem.

Miskolc utcáin elbolyong,

Budáról Pestre lihegve szalad.

Száraz szája nehezen nyeli

A sűrű levegő-falatokat.

Lope de Vega int felé,

Neki játszik ma Corall-színpada.

Lepedőfehér mellén

Gyűrött, kigombolódott pizsama.

Maga köré gyűjti, akiket szeret,

Egy mosolyról dal jut az eszébe.

Fáradt szeme mondja-e még

némán: „jó, hogy te jöttél be”.

*

Ki vagyok én

Ki vagyok én, megmondom néked;

Legyen tőlem egy vers-emléked.

Vagyok a hit és vagyok a kétely,

vagyok szent mámor és vagyok a métely.

Vagyok a vágy: a gyönge óhaj,

vagyok hiába küldött sóhaj.

Vagyok, ki szívét balgán kitárta,

vagyok, ki hívét hiába várta.

Vagyok ködös ősz, borús november,

húnyt tüzü vulkán, befagyott tenger.

Vagyok, ki egyre a fényt epedte,

vagyok, kit árván talált az este.

Vagyok szomorú fekete felleg,

vagyok, ki senkinek 'se kellek.

Vagyok sebes szív, barázdás homlok,

vagyok kőszikla, mely porba omlott.

Vagyok, kit csalnak, vagyok, kit űznek,

vagyok a hamva egy régi tűznek.

Vagyok, kinek szomjas a lelke,

vagyok, ki sorsát megérdemelte.

Vagyok egy néma barna árnyék,

vagyok, ki valamire vár még.

Vagyok, ki indult messzi útra,

vagyok, ki el nem ért a csúcsra.

Vagyok, ki megállt a félúton;

vagyok...

Ki vagyok?...

Nem tudom.

Kozma Béla önmagának önmagáról a fentiekben feltett kérdésére – ki vagyok én? – „Az én Atlantiszom” című lebilincselő életrajzi művében leírtakon túl is keressük a választ. (Az Atlantiszon 1979 augusztusáig dolgozott, először egy, majd 1980-ban egy második novellával egészítette ki a művet.) A személye utáni kutakodás során fellelt életmű-töredékek hozzáfűzésével próbáljuk minél teljesebbé tenni a róla kialakítható képet. A választ vele közösen adjuk meg. Ez a megtisztelő munka több mint négy évtized múltán minket talált meg:

„...Most, amikor a kínzó betegség szobafogságra kárhoztat, kényszerű magányomban fölrajzanak bennem ezek az emlékek. Nem azért jegyzem le őket, mintha nagy fontosságú tudomásokat publikálhatnék bennük, de jelentéktelenségükben is érdekes kortörténeti adalékokkal szolgálhatnak a múlt idők apró jellegzetességeire is figyelő kutatók számára...”

Ebben az évszázadokat átfogó „életrajzi képkeretben” számomra nem véletlenül lett a „magyar Don Quijote” az író, költő és újságíró Kozma Béla. Élete végéig amolyan „szélmalom-harcot” vívó ember maradt, s nem csak két felesége és öt gyermeke számára teremtett hiányérzetet, hanem saját maga számára is.

Kézdiszentléleki és papi Kozma Béla 1899. április 4-én született a felvidéki Ruttkán (Turóc megye). Már ifjú emberként is egy szárnypróbálgató polihisztorként gondolhatunk rá, aki már húszéves kora előtt jelen volt a magyar irodalom zsongva bolyduló mezején. A jó kiállású fiatalember erejét nem csak a tollforgatás vette igénybe, hanem a körülötte libbenő rózsaszálak sem hagyták nyugodni.

De ő eleinte szerencsésebb volt, mint a spanyol honban lépten-nyomon csetlő-botló Don Quijote, akinek életre keltője tengernyi betűjével is csak tintapacányi megelégedettségre okot adó jelet rajzolt fel a hőstelen hős csontos homlokára és keserpiros szívére. A mi „életkalandorunk” körül ekkoriban égig csapó lobbal égett a szellemet és testet egyaránt megigéző s edző láng. Az életkorból adódó „ide nekem az oroszlánt is” hevület pedig alaposan igénybe vette a miskolci pennalovagot. Legalábbis, számomra erről vall számtalan korai verse és életrajzi adaléka:

Alszik a kaszárnya

Ismét itt az este, kilenc már az óra.

Lelibbent a földre az éjszaka árnya.

Trombitál a kürtös épp takarodóra...

Elcsöndesül minden, alszik a kaszárnya.

Nyugovóra tért a sok fáradt katona;

Lepihenek én is, azaz csak pihennék,

De az én lelkemnek nincs nyugalma soha;

Gyötri, marcangolja a sok fájó emlék!

Minden, ami kedves volt szívemnek, messze

Tőlem, túl a távol kéklő hegyeken...

Szívem remeg: vajjon viszontlátás lesz-e?

Vagy e kárhozat talán a végzetem?

Durva zsákba zsúfolt priccs-szalma az ágyam,

Fejem alá teszem párnaként kezem...

Az éjji sötétben újra kél a vágyam,

Ha a tűnt időkre ráemlékezem.

Lassan, észrevétlen könny szökik szemembe,

Tovaröppent órák ezer szép emléke!

Ó, mily boldog voltam… ötlik most eszembe,

Milyen kár, hogy ennek mindörökre vége!

Éjfél van..., Az idő mily gyorsan eltellett!

Szemem elsiklik a sok alvó vitézen

S villamos zseblámpám halvány fénye mellett

A Maga kis képét hosszan el-elnézem...

...Lombos Avas alján, fehér lányszobában,

Puha párnák ölén álmodik Maga,

És ezalatt távol, zord hegyek honában

Magáról álmodik ott egy... közbaka...

Trencsén, 1918. július

(Elveszett, katonaverseim egyetlen meglévő darabja.)

Muskátli az ablakokba

Milyen szép is volt az élet

A mi csöndes kis falunkban;

Tüzesszirmú mályvavirág

Mosolygott az ablakunkban.

Tüzesszemű barna kislány

Éldegélt a pap lakában –

és egy este a muskátlink

ott virult az ablakában,

ablakában...

És azontúl minden este

arra jártam andalogva,

már piroslott messziről a

muskátli az ablakokba’,

ablakokba’...

Egy borongós őszi estén

együtt ültünk a szobában,

piros mályva volt a keblén,

piros szalag a hajában...

Rám mosolygott szép szemével,

számra tapadt piros szája –

és a mellén lehullatta

szirmait a piros mályva,

piros mályva...

Másnap reggel, hogy kinéztem,

a lelkem felsírt zokogva:

nem integet nékem ott már

muskátli az ablakokba’,

ablakokba’...

Régen volt ez és azóta

elrepültek már az évek,

elszakadtam a falumtól,

messze tőle, Pesten élek.

Ámde hogyha néhanapján

a falumból Pestre téved

egy-egy régi ismerősöm,

fáradt lelkem újra éled,

újra éled...

Elbeszélgetünk a múltról

s könnyes szemmel szívdobogva

megkérdezem: Nyílik-e még

muskátli az ablakokba’,

ablakokba’...

Miskolc, 1920

Aki letép majd...

Aki letép majd, bimbónyi rózsa,

Legyen a talpán derék legény.

Aki letép majd, nem én leszek – hajh, –

Nem én, nem én.

Én úgy szerettem nyíló virágot,

Ha hinti lágyan illatát.

Letört virág, halódik, hervad,

Gyönyört nem ád.

Mi szép, mi pompás tövén a rózsa,

De meghal, hogyha letöröm.

Halott virág: az én szívemnek

Ez nem öröm.

Ám lelje benne, ha úgy akarja,

Kedvét egy más, mohóbb legény:

Aki letép majd, nem én leszek – hajh, – Nem én, nem én.

1919

Hivatásának gyakorlásáról és irodalmi sikeréről számol be néhány dokumentum, korabeli újságcikk:

„A huszadik század első két évtizedében Miskolcon megjelent kulturális lapok sorsa rávilágít eme időszak képlékenységére, és egyben korrajzként is szolgál.

1901–1916 között nyolc színházi lapkezdeményezésre találtunk példát. Többségük egy-két évet, vagy egy-két színházi idényt élt meg. Kivételt képez a Színházi Lapok, amely a Földes testvérek szerkesztésében, negyed százados történetével kiemelkedik a többi lap közül. Új színházi lap jóval a háború után indul útjára Miskolcon, s 1926–1939 között összesen hét kezdeményezésre van példa.

Mint sajtótermék – nemcsak mert a maga nemében páratlan volt – különlegessége miatt is említést és dokumentálást érdemel „A mozi” című hetilap. Néhány szám után alcímében azt tüntették fel, hogy filmművészeti és irodalmi hetilap. 1916–1918 között Kozma Béla szerkesztésében rendszeresen megjelent, 1919-ben szünetelt, majd 1920-ban újraindult, de az év közepére véglegesen megszűnt. A város egyetlen mozi újságja volt, amely az Apolló mozgószínház kiadásában jelent meg. Az irodalom felé tekintgetésben része volt Kozma Bélának és Soltész Imrének...”

Kozma Béla irodalmi pályájának első jelentős állomása az „Arcok és harcok” című verseskötet megjelenése, melyről igényes tudósítás jelent meg a miskolci Reggeli Hírlapban (1923. augusztus):

Arcok és harcok

„Mai költő Könyve a mába szorult költő-lélektükre. Bár-mennyire igyekszik is elvonatkoztatni mondanivalóját a kortól, minden során a kor bélyege van. Sorsa: a lelkiség mai sorsa. Küzdelem a viszonyok ellen, melyek minden spirituális értéket az anyagiság béklyójába kényszerítenek.” Ezt Kozma palástolja s ebben idealistább mesterénél, Adynál, aki nem irtózott azoktól a reális vallomásoktól, melyekben az anyagi javaknak életére kényszerűen ható szerepét tárta fel. Egyébként Kozma nem tagadja meg a mestert. Nem dobja félre álszeméremből a hangot s a formát, melyet tőle tanult. Ez csak ott válik hátrányára, ahol nem csak a hangot, de egy-egy lélekvonást is szívesen vallana magáénak mestere kincseiből. Hányavetettség, kínküszködések, elhibázott házasság, nagy és kis csalódások komor színeiből adódik a versek vigasztalan háttere. Vigasztalást csak az a belátás mutat az olvasónak, hogy mindaz nem azért van, mert a sors ezt a költőt választotta ki minden csapása szenvedőjének, hanem mert a hányavetettség, a csalódások, az a lelki szükséglet Kozma Bélának, amely nélkül kiszáradna, megbénulna, elnémulna egész valója. Csak a mély hangú húrokon játszik s azokból csalja ki minden dalát. Nem szabad pihennie, mert a nyugalom elerőtlenít. Csalódnia kell, mert csak a csalódásban tudja megtalálni igazi önmagát.

Arcok és harcok: írta bőszen címlapjára. Arcait akarja bemutatni, de csak egy arca van. Igazi legalábbis csak egy: bánatszomjas, csak fájdalomban derülni tudó arc. Ott, ahol elhagyja a bánat, nem önmagát dalolja, felismertük, az álarc. A legnagyobb gyötrődésekben születnek legértékesebb verssorai. Széppé, jóvá és nemessé edződik a lelke s ilyenkor örök értékek ömlenek a papirosra.

Egyik legértékesebb verse a kötetnek: A próbáltatások napjaiban. Olvasva ezt, lehetetlen meg nem állnunk egy percre meghatottan, letéve kritikánk rideg fényű szemüvegét, hogy vele emelkedjék a létünk a tiszta, fennkölt fohásszal:

Miért sújtod az ő kicsiny szívét,

Ha én vétettem szent parancsod ellen?

Bűnhődjem én

Lakoljon az, ki vét,

De az ártatlan is vezekeljen?

Ó, tedd meg azt, mit szívem úgy kíván:

Haragvásod mérgét iránta szüntesd;

Hallgasd meg Isten sóhajomat s imám

És engem verj, ha versz,

de őt ne büntesd!

Ugyanezt az egyszerűségében tökéletes, finom lélek arcát mutatja a Kiáltó szó a pusztából című verse, melyben Istenhez fordul:

Hol a kezed?

Sötét van, nem találom,

Hiába nyúl ki reszkető kezem,

Bágyadt szemem erőtlenül lezárom;

Itt pusztulok!

Segíts hát, Istenem,

Vezess, vezess, különben elbukom!

A gyötrődő nagy, jó gyermek Istenhez menekvése ez. Nem Ady pogány hitének álpátosza, de nem is Szép Ernő gőgicsélése. Őszinte megnyugvás a végső menedékben: a tiszta, póz nélkül való gyermeki hitben az Atya iránt. Ezt a legszebb valóját Kozma fejtegeti szívesebben, ő adja lelkét annak a fájdalomnak, melyet nagy csalódása okozott. A Magunk szomorú csalása, és az Elébelejtünk a halálnak című verseiben adja jól hangolt magyarázatát ennek a csalódásnak.

Csalunk, s hogy ez zokon ne essék,

Azt mondjuk rá, hogy kötelesség.

Jól tudjuk azt, hogy semmi más,

Csak gyávaság e csúf csalás.

Így vall az egyikben, míg a másikban megokolja:

Mi elrosszalkodjuk magunkat.

Számunkra nincs már új öröm,

szent serlegünket eltöröm…

Egész sorozata a keserű szemrehányásoknak, panaszoknak. Néhány következő verse, melyekben itt-ott a legmerészebb vallomásokkal igyekszik igazolni önmagát: a jogosan csalódottak.

Ezekben fogsz hinni: itt megkapó férfizokogást hallat, ott szertelen művészgőggel bekiabál, majd a szándékosan jámbor, dilettáns költő gyermekmódjára panaszkodik.

A nyers megnyilatkozások, melyektől az olvasó minden pillanatban tarthatna, elmaradnak. Finom érzékkel ismeri fel a határt, ameddig elmehet anélkül, hogy hangja bántóvá ne legyen. Csalódásából gyógyultan, újra éledő vágyai vidámabb hangokat csalnak ki ajkáról, de kedvre éledő dalai mögött is mindenütt ott settenkedik csalódásának és hányatott, nehéz múltú életének árnya.

Ez a vágyam,

De jó volna,

új mámorok kiváltása.

Általában olvasva a kötetet, lépésről lépésre szeretjük meg őt, amint egyre jobban kiviláglik őszinte bánatai Oldása s az, hogy költő a lelke, mindig szebbet, jobbat kereső. Ott, ahol levet minden külső behatást s az igazi Kozma Béla lép elénk, egyik legtöbbet ígérő alakját látjuk meg az új generációnak. Talán fukarkodunk a dicsérő szóban. Szándékosan lett így. Dicsérje őt a közönség elismerése. A csinos kis kötetet Meilinger Dezső illusztrációi díszítik. Különösen jelentős kifejező erő nyilvánul meg az Örök küzdelem, Rossz hajóval tengeren és Az Ikároszok sorsa című versek illusztrációjában. Az ízléses címlap Brius Bölön munkája, míg a szerző arcképét Nyitray Dániel rajzolta.

Ízelítőül néhány vers az „Arcok és harcok” című kötetből, illetve a költőnek ebből a korszakából:

A próbáltatások napjaiban

Isten, Te csalhatatlan bölcs Bíránk,

Miért e sok kín, tenger gyötrelem?

E sok csapást miért mérted miránk?

Elfordultál? Nem vagy többé velem?

Legyen! Suhogjon sújtó ostorod

Sújtson le rám száz megpróbáltatás,

De őt ne bántsd! Miért őt bántod?

Ha én vétkeztem, miért bűnhődne más?

Miért sújtod az ő kicsiny szívét,

Ha én vétettem szent parancsod ellen?

Bűnhődjem én! Lakoljon az, ki vét,

De ő, az ártatlan is vezekeljen?

Tedd, ó azt, mit szívem úgy kíván:

Haragvásod mérgét iránta szüntesd;

Hallgasd meg Isten sóhajos imám

És engem verj, ha versz, de őt ne büntesd!

De jó volna

De jó volna úgy, mint régen,

Egy fehér kis házikóban

Éldegélni csöndben, szépen.

De jó volna csókot adni

És vidáman, dallos kedvvel,

Önfeledten felkacagni.

De jó volna hőn ölelni

És acélos fürge daccal,

Szélvésszel birokra kelni.

De jó volna kardot fenni,

S harc után egy lány ölében

Bágyadt testtel megpihenni.

De jó volna rózsát szedni

S izzó-ágyú éjszakákon

Valakiért elepedni.

De jó volna úgy, mint régen,

Sírdogálva eltűnődni

Sok kicsiny kis semmiségen...

Nékem játék kell

Nékem játék kell, izgalom: élet,

Nyugtot csak így lel a nyugtalan lélek.

Csókolj, vagy korbácsolj, ölelj, vagy űzz el,

De ha nincs szíved, úgy ne játssz a tűzzel.

1921

Kiáltó szó a pusztából

Ki átvezetted Izraelnek népét

A megpróbáltatások tengerén,

Szentséges trónusodnak bársonyszékét

Csókolva kérlek: Nyújtsd kezed felém!

Vezess tovább az útján életemnek,

Ércpajzsom, dárdám újra légy nekem;

Űzd el homályát szolga-félelemnek

És vond kezedbe remegő kezem.

Önts bátorságot csüggedő szívembe,

Acélossá tedd ernyedt izmomat,

Vezess, vezess: új, szent, nagy győzelemre!

Segíts tovább! Nagy Isten, merre vagy?

Hol a kezed? Sötét van, nem találom,

Hiába nyúl ki reszkető kezem.

Bágyadt szemem erőtlenül lezárom;

Itt pusztulok! Segíts hát, Istenem!...

Sötét az éj ... Nincs válasz jajjszavamra.

Itt hagysz pusztulni el a félúton?

Isten, segíts! ..Miért hagytál magamra?

Vezess, vezess, különben elbukom!

Könny és kacaj

Könny és kacaj, két édes semmi;

Elszáll az egyik, lehull a másik.

Szívünk, ha könnyezünk, kacagni

S ha kacagunk, könnyezni vágyik.

Van úgy is néha, hogy kacajunk

Trillái sós könnyekbe fúlnak

S esik úgy-is, hogy kacagnunk kell,

Bár pillánkon még könnyek úsznak.

Könny és kacaj, két édes semmi;

Elszáll az egyik, – ó, be könnyen, –

S lehull a másik. Jó pihenni,

Ha nincs kacaj s nem hull a könnyem.

1922

Állva Előtted térden

Vágyam beteljesítője,

Engedd: habkezedre hulljon

Boldogságom könnyesője.

Engedd bús fejem temetnem

A te áldott hűs öledbe

S néked háladalt rebegnem.

Engedd: a szám, – szívem sebe -

Szent homlokod és ajkaid

Csók záporával hintsem be.

Engedd, mit sorsom tartogat

Számomra még: eléd tegyem;

Csókot, imákat, álmokat.

Szeress örökre! - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - Úgy legyen!

Élet, bal paripa

Élet, bal paripa:

Rosszul nyergeltelek!

Cudar, pogány szelek,

Jégviharok útján.

Számoltál velem

Száz véres éjjelen:

Élet, bal paripa!

Élet, bal paripa:

De gyorsan repültünk!

Vidáman fütyültünk,

Vészben és viharban.

Meg sem botoltunk,

hajrá, lovagoltunk:

Élet, bal paripa!

Élet, bal paripa:

Hová e bősz futam?

Hol ér véget utam

Pogány rohanása?

Nem bírom már, látom:

Gyeplőd elbocsátom:

Élet, bal paripa!

Vágyak csöndes temetése

Kint napsugár dalol az új tavaszról,

De bús szívembe fény be nem hatol.

Szemeim, e kerek kis ablakok

Befüggönyözve: könnyektől vakok,

S a messzi múlt gyászindulót dalol.

A mennyek boldog mámorára vágytam,

S mi jött helyette: a perzselő pokol.

A sok remény virága hova lett?

Kezembe füstölgő kis cigarett,

S szívemben száz tört álom haldokol.

Az álmok szállnak, mint az éveim;

A sok virágos vágy a füstbe tűn.

S tavasztalan tavaszi délután

Elsírdogálok csöndesen, bután,

Sok régi tintás, megfakult betűn.

Az ősz rettegése

Milyen szép is a nyár

S már itt az ősz körültem.

Lopva már jő az alkony.

Az árnyak egyre nőnek;

A szívem, jaj, be fél.

Már hull a sok levél

Aranyló szemfödőnek

És még nem is örültem.

Hisz még nem is örültem

Virágnak, csóknak, dalnak.

Már ím esteledik

S a gyönge fények lassan

Köröskörül kihalnak.

Már hull a sok levél,

A szívem, jaj, be fél:

Ezért, ezért hevültem?

Ezért vágytam, hevültem?

Most itt maradtam árván,

Nyaratlan, bús szívemmel

És telve félelemmel.

Jaj, senki nincs, ki vár rám,

Ezért, ezért hevültem?

Hisz még nem is örültem!

Lassan tél lesz körültem.

A nyár előlem elfutott,

Utána futni nem tudok

S csak állok megkövülten.

Miskolc, 1923. augusztus 17.

A tavalyi hó

Hová lett a régi, nagy tüzem?

Mire csak nagyon messziről üzen,

Bágyadtan integetve

S már csak nagyon néha.

Hová lettek a vidám dalok?

Önfeledett mámor kacajok;

Szívem virágos kedve,

Pajzán, derűs, léha.

Hová lett a tarka, bók virág?

Virágtalan az egész világ

S az ősz derével lepve

A sok szép bokréta.

Hová lett a drága ifjúság,

Ablak alá állok ott májusig

S aki örül néki, a bohó?

Hová lett a szép tavalyi hó?

Elébelejtünk a Halálnak

Szép Asszonyom a mámor untat

Mi elrosszalkodtuk magunkat.

Miért hevülök? Miért bomlok?

Gonddal barázdált ez a homlok.

A mézet már mi elkóstoltuk,

Csókjainkat elcsókoltuk.

Számunkra nincs már új öröm,

Szent serlegünket eltöröm.

S míg szíveink bús daccal állnak,

Elébelejtünk a Halálnak.

1920

Ez a vágyam

De jó lenne sírva, vágyva,

Imádattal betemetnem

Arcomat egy asszonyágyba.

De jó lenne mosolyogva,

Édes boldog szenvedéssel

Újra lenni asszony foglya.

De jó lenne bízó hittel

Visszavárni azt az asszonyt,

Kit a sors szívemről vitt el.

De jó lenne még remélni

S attól, hogy eljő majd egyszer

Az este is, soh'se félni .

De jó lenne most szeretni,

Emésztő nagy szenvedéllyel

Csókkal verni és veretni.

De jó lenne leborulva

Egy édes asszony lábához,

Epedni, vágyni, lihegni újra...

Új mámorok kívánása

Magános vándora a létnek,

Hát már nem látom sohasem

Cudar, bús életem

Rózsafeslőnek, álomszépnek?

Hajló kedvvel vidor vitorlát

Feszíteni: Isten, Csak egyszer!

Csak egyszer hulljon

Még bús bilincs és gyatra korlát.

Csak egyszer sikoljak mit se bánva

Visongó kedvvel, tengertükrön

S csolnakomat égverő kacagással

Beléfordíthatnám az óceánba!

Az Ikároszok sorsa

Tüzes szárnyat adott a Végzet,

Hogy szálljak föl, a fellegekbe

És pörkölődött Ikároszként

Beléhullottam az öledbe.

Ha olykor fölcsattant a szárnyam,

Lehúzott újra kígyótested

És napsugár-szép tollaimat

Tövéből sorba, mind lenyested.

Most, hogy kifosztva minden ékem

És kiölelve az erőm,

Kacagva eldobtál magadtól,

Gyilkosom, méregkeverőm!

Koppadt testem sebek borítják

És a lelkemnek csonk a szárnya;

Ikárosz óceánba fulladt,

Én beléfulladok a sárba...

Kordokumentumnak pedig álljon itt két olyan költeménye, melyekben a nagy háború következményeként száz sebből vérző hazája iránt érzett fájdalmát írja le.

Volt egyszer egy ország...

Volt egyszer egy ország, az volt ám az ország!

Aranyos napfényben fürödtek az orcák.

Aranyos napfényben ragyogott az élet.

Boldog volt a vándor, aki odatévedt:

Szíve, lelke éledt!

Boldogan mosolygott a kék ég le rája.

Aranykalászt érlelt tünde rónatája.

Boldogságot adtak a hegyek, a völgyek.

Lombbal koszorúzták évszázados tölgyek:

Büszke, sudár tölgyek!

Méhében érc, só, szén, minden kincs megtermett.

Boldog volt a felnőtt, boldog volt a gyermek.

Aranyos napfényben fürödtek az orcák.

Volt egyszer, egy ország, volt egyszer egy ország.

Volt egyszer egy ország, az volt ám az ország!

Aki ott született, áldotta a sorsát.

Csörgő patak mellett bogárhátú házak.

Öröm vetett ottan boldogságnak ágyat

S ringatta a vágyat...

Istenfélő, dolgos nép volt a lakója,

Háztetején vígan kelepelt a gólya.

Kéményen át a füst ég felé gomolygott.

Apró ablakokban muskátli mosolygott.

Pirosan mosolygott...

Eresz alá fecske vígan rakta fészkét,

Pacsirtadal hintett boldogságot, békét.

Aki ott született, áldotta a sorsát:

Volt egyszer egy ország, volt egyszer egy ország.

Volt egyszer egy ország, az volt ám az ország!

Igazi Kánaán, földi, szép Mennyország,

Egy dicső nép élt itt büszke ezer évet.

Vésszel és viharral bátran szembenézett,

Harcolt és ekézett! – boldogsága ára.

Vér, könny és verejték

Ámde állt szilárdan ősi, szent határa!

Vér, könny és verejték omlott a rögére,

Televénnyé tette omló piros vére:

Ez volt kincse vére.

S adott a föld dúsan: kenyeret, kalácsot

És adta Petőfit, Kossuthot, Madáchot!

Nevök hallatára kigyúlnak az orcák;

...Volt egyszer egy ország: szép Nagy-Magyarország.

Volt egyszer egy ország, az volt ám az ország!

Hogy mi lett belőle: halljátok a sorsát.

Tomboló, vad orkán száguldott keresztül

Szent bércén s tölgyeit kitépte tövestül;

Fakadó rügyestül!

Hegyeinek kincse rablóknak harácsa,

Martalóchadé lett kincse és kalácsa;

Elriadt a fecske, ...elriadt a gólya.

Bogárhátú háznak rab most a lakója

S könny csupán a sója!

Mondjam még tovább is?... Jött egy kor, mely beteg

És amit megkímélt a zúgó fergeteg.

Hagyta elrabolni a gyáva botorság;

Ó nincs többé, jaj, nincs szép Nagy-Magyarország!

Nem csüggedünk!... Várunk!... Lesz még nagy az ország,

S lakolni fognak még, akik bitorolták!

Amely nép Rákóczit szült és volt Kossuthja,

Annak csillagokhoz vezet csak az útja:

Kálváriás útja!

Föl a fejjel, bátran! Él szívünkbe hű hit:

Támad új Kossuth és várunk új Petőfit!

Nem maradhat e nép sötétségben, árván,

Győzelmet nem ülhet igazságon ármány:

Kél már szép szivárvány...

Aki hisz és remél, győzni csakis az bír;

Oltalmunk az Isten, harsonánk Lord Radzmir!

Várjatok! Lesznek még pirosak az orcák:

Lesz még újra boldog szép Nagy-Magyarország!

Kassa, Pozsony, Rimaszombat, Komárom

I.

Kassa, Pozsony, Rimaszombat, Komárom!

Az én rózsám túl lakik a trianoni határon.

Ott lakik a szőke Duna túloldali partján,

Minden este hívogató nóta kél az ajkán:

Refrén: Gyere már, gyere már, gyere már!

Mikor jössz? Szívem oly epedve vár.

Gyere már, gyere már, gyere már,

Lesz még tavasz, lesz még nyár!

II.

Kassa, Pozsony, Rimaszombat, Komárom,

Hívogató nótaszóval hiába hív a párom.

Széles a víz, gyors a sodra, nincs hátára sajkám,

Itt rekedek a szőke Duna innen eső partján.

Refrén:

III.

Kassa, Pozsony, Rimaszombat, Komárom,

Tiltsátok meg a virágnak, ne virítson a nyáron.

A Dunának: ne előre folyjék, hanem hátra,

S a ködön át hívogatón ne intsen a Tátra.

Refrén:

IV.

Kassa. Pozsony, Rimaszombat, Komárom,

Tiltsátok meg: ne röpüljön át madár a határon.

Tiltsátok meg, hogy a felhő ne itt ontson könnyet,

Ne súgja a szellő, hogy ott várják: mikor jönnek?

Refrén:

V.

Kassa, Pozsony, Rimaszombat, Komárom,

Nem örök a tél, a tavaszt ha késik is, kivárom!

Új ladikot ácsolok én, készül már a csolnak,

Várj csak rózsám, bízz és remélj: felvirrad a holnap!

Refrén:

*

Termékeny irodalmi munkásságát a következő művek fémjelzik ekkoriban: Első színházi tárgyú regénye „Álom” címmel 1917-ben jelent meg Miskolcon. Dátumot nem találtunk a Blaha Lujza második házasságáról írt regényéről, mely „Szépasszony kocsisa” címmel jelent meg. E két műve sajnos aligha lelhető fel.

Viszont az 1923-ban Miskolcon kiadott „Arcok és harcok” című verseskötete, mely két kiadást élt meg, ritkaságként még manapság is felbukkanhat könyvaukciókon, e-könyv kereskedések oldalain. A fiatal Kozma Béla szíve továbbra is magas hőfokon lángol:

Dáridós, vidám rekviemet

Az én napom már a zenitre hágott;

Sugártalan nap: a fénye engem

Sose látott.

És nemsokára el kell messze mennem,

Pedig még sok-sok apró dalcsolnak

Itt rekedt bennem.

Halálkarok magukhoz elkarolnak

S alig bocsátott csónakjaim szépen

Visszafarolnak.

Az életem tar rétjét egyre lépem

E két rossz lábbal. Lépett grániton

S mocsár vizében.

Mi lesz, mi lesz, ha majd egy szép napon

Halálos ajtaját szívemre

Unottan, csöndben rányitom?

A Nagy sötét világosul szememre

És görbe ajkam végre felnevet:

Be szép, be jó lesz, Istenemre!

Temessetek kacagva engemet

Ha eljön drága mátkám, a Halál

S tartsatok dáridós, vidám rekviemet.

...Jaj, mi lesz, ha eljön, s engem nem talál?...

Trubadúr

Egy cifra tornyú vén királyi várban

élt hajdanán egy fegyverhordozó.

Első volt ő az apródok sorában

és ajkán dallá olvadott a szó.

Bomlott utána sok szép fehérnép

és minden dala tüzes csókba fúlt.

Meg sose várta, hogy dallásra kérjék,

vígság között ezernyi napja múlt.

Dalolt, dalolt az ifjú trubadúr.

Szeretni szép, szeretni jó

míg zöld a föld és kék az ég,

Szeretni jó, szeretni szép,

csókolj, dalolj, nevess.

A vár úrnője szép királykisasszony,

a legszebb volt a sok szép hölgy között.

S dalával, hogy ajkán mosolyt fakasszon

a trubadúr hiún erőlködött.

Beléöntötte hő szívét dalába,

ha titkon látta ünnepnapja volt.

Csillagfényes nyári éjszakákon

felhők közül ha kibújt a Hold

szerelmes szívvel csak dalolt, dalolt:

Szeretni szép, szeretni jó,

ne űzz el, meg ne vess,

szeretni jó, szeretni szép

így élni érdemes.

A szép királylány nem hajlott a szóra.

Lantzenére szíve nem vidult.

A trubadúr mit várt, nem jött az óra

s ki se sejté lelkében mi dúlt.

Egy régi kőpad volt a rózsakertben,

itt ült szerelme minden délután.

S ő minden éjjel várta bús keservben,

hogy csodát fog tenni Ámor majd talán,

s dalát a padnak zokogta sután:

Szeretni rossz, szeretni fáj,

ha nincs többé remény.

Mit ér a szende női báj,

ha szíve zord , kemény.

Búját borba fojtá száz tivornyán.

Ivott, dalolt s egy részeg reggelen

piros zászlót látott a vár tornyán,

s a várfokon egy herold megjelent.

A néppel dob szaván tudatta,

hogy a királylány menyegzőt ülend,

a trubadúr egyet jajdult miatta,

utána csend lett, hosszú néma csend,

csak a szíve zokogott odabent:

Szeretni baj, szeretni gond,

aki szeret az mind bolond.

Ha szíved társtalan bolyong

égőbb mint száz pokol.

Elmúlt a nyár. Ősz jött nyomába

majd szép fehéren lehullott a hó.

A trubadúr szőrkámzsát vett nyakába

és szerzetes lett, bús tollforgató.

A krónikákat rótta sorra, rendben

Írt, egyre írt fáradhatatlanul.

Két könnycsepp hullt a sárga pergamentre

ha kint az éjben felzendült a húr

és így dalolt egy ifjú trubadúr:

Szeretni jó, szeretni szép,

ez legszebb kincsetek,

szeretni szép, szeretni jó,

késő ha már lehullt a hó,

míg ifjú vagy szeress.

Egy téli éjben űzte ki a lelke

a kertbe, hol megfagyott.

S hogy rátaláltak, dermedt karja

görcsösen ölelte át a hideg kőpadot.

Titkos mosoly vigyázta néma ajkát,

a mennybe lelke már utat talált.

Hogy betűzgetni kezdték krónikáját

a fóliánsból egy dal muzsikált,

egy dal, mely legyőzte a halált:

Szeretni jó, szeretni szép,

fogjátok meg egymás kezét,

percet se késsetek.

Szeretni szép, szeretni jó,

az ifjú szív, ha lángoló,

forrón szeressetek!

2. fejezet