RICHARD ARMITAGE

GENF

RICHARD

ARMITAGE

GENF

A mű eredeti címe

Geneva

Copyright © White Boar Films Ltd, 2022

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

ISBN 978 963 452 913 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Édesanyámnak, aki megtanított arra, hogy bármi lehetséges,

ha az ember elszánja magát

PROLÓGUS

A svájci Alpok origamiszerűen redőzött, fehérlő hegyvonulatából ősrégi gránitszilánk türemkedik ki, átdöfve az alacsonyan úszó felhőt. Európa ikonikus hegycsúcsa, a Matterhorn előtt vörös vércse szárnyal. Északnyugat felé, a gleccser vájta, mély völgyben, alpesi tó terül el. Montreux és Lausanne hemzseg az utazóktól, akiknek zömét a csillogó-villogó központba, Genfbe viszi tovább az Autobahn, mint az ütőér az éltető vért. A téli örömökre vágyók, a milliomosok és a ragyogó elmék olvasztótégelye a város ezen a novemberi estén; itt, a csúcson viszont fenséges csönd honol. A vércsét egy helyben tartja a felfelé áramló, fagyos levegő, mígnem egy erősebb fuvallatra rebben a két szárny, és a madár csigavonalban alászáll. Úti célja, a fenyves, éppoly csöndes és nyugodt, mint a távoli tó, amelynek sima víztükrét még beragyogja a téli nap gyérülő fénye.

Egyszer csak lövés töri meg a csöndet, és zúzza ízzé-porrá az idilli nyugalmat. A vércse rögtön visszafordul az ég felé, és elpucolnak a fákon gubbasztó madarak is. A reszketeg ágakról hófehér porfelhő hull alá, az aljnövényzetben riadt zergepár kavarja fel a friss havat.

Az erdő mélyén pedig egy nő vívja fáradságos, kétségbeesett küzdelmét az egyre mélyülő hóval. Fűti a forró lehelete a fagyos levegőt, ahogy kerülgeti a fákat. Nyög egy nagyot, de tudja, hogy bármennyire kimerült, nem adhatja fel. Egyre lassabban halad, de muszáj továbbmennie: az út nem érhet véget itt és most! Ágakba csimpaszkodva löki előre magát, és közben megreszkíroz egy gyors pillantást hátrafelé. Egyelőre még nem látja az üldözőit, de tudja, hogy nem járnak messze, és nem érezheti magát biztonságban. Még jó ideig nem.

Az alkarját súrolta a golyó. A vércseppek jókora pacává terebélyesednek a havon, mint az itatóspapíron a tinta. A nő tudja, hogy ez nyomra vezetheti az üldözőit, ezért oldalvást legurul a földbe ágyazódott köveken, és bebújik egy fenyő kupolaként ráboruló, hófödte ágai alá. A fatörzshöz lapulva, zihálva fülel.

Újabb lövés reszketteti meg a levegőt. A szomszéd fáról hulló hózáporba szilánkok és kéregdarabok vegyülnek. A nő rémülten felsikolt, és kiront a búvóhelyéről, mint egy vadállat. Ha eddig eljutott, ha eddig ilyen keményen küzdött, akkor most már nem bukhat el! A szíve dübörög, a tüdeje majd szétreped, a lába sajog, de nincs mese, menni kell tovább!

A harmadik golyó a jobb kéz felőli gránitszikláról pattan le. Messzebbről jött a lövés, tehát az üldözők lemaradtak! Ez jó hír. A nő erejét megfeszítve nyomul előre. Beveszi magát a sűrűbe, és oda sem nézve csapkodja az útjába akadó ágakat. Derékig ér a hó, karistolják a bőrét a tűlevelek, de ő dacol a fájdalommal. Még jobban zihál, de tudja, hogy lépésről lépésre közeledik a szabadsághoz. Ez tartja benne a lelket.

Végül kijut az erdőből, de a lejtős kőfennsík felszíne tömör jég, így rögtön orra bukik. Eszelősen kapkod fogódzó után, de hiába. Egészen a sziklafal széléig csúszik. Miután a háromszáz méteres mélység peremén megáll, a völgyből felszálló légáram belekap a kabátjába, és felduzzasztja. Kitárt karokkal, kígyóként homorítva imbolyog a szakadék szélén, élet és halál közt, várva, hogy döntsön a sorsáról a Matterhorn törött ujjat idéző, szilánkos csúcsa.

Valahol messze, a magasban felvijjog a vércse. A nő mintha a kislánya sikolyát hallaná, és belenyilall a felismerés: kész, vége, ennyi volt. Eggyé olvadnak az élete momentumai, eggyé olvad minden arc, amit látott, minden érzés, amit átélt, és közben a szíve pereg, mint a dob.

Lélegezz, lélegezz!

1. fejezet
SARAH

Zökkenek egyet, és vakító fény döfködi a szemhéjamat. Igyekszem úrrá lenni a klausztrofóbiámon, és szépen, egyenletesen lélegezni, miközben háborog a gyomrom. Az ajkamba harapok, ökölbe szorítom az oldalamhoz lapuló kezemet, és próbálom kizárni a fülsértő zajt. Csapdába estem: teljes mozdulatlanságra vagyok ítélve. Lélegezz! Be, majd… Majd bent tart. Istenem! Muszáj kijutnom innen!

Kemény műanyag nyomja a lapockámat és a medencémet. Húsdarab vagyok a vágódeszkán. Egyszer csak abbamarad a zúgás meg a rezgés. Síri csönd és sötétség borul rám. Vége lenne? A vágódeszka előrébb csusszan. A fény felé visz, és hideget is érzek. Aztán nyílik az ajtó, majd közeledő lépteket hallok, és valaki meg is szólal:

– Sarah, meghibásodott a gép. Nem baj, ha pár percig még ott kellene maradnod? Újraindítom a rendszert, és utána még egyszer megcsinálom a felvételt, hogy hiteles legyen az eredmény. Nem akarok kockáztatni. Nagyon sajnálom.

– Semmi gond, Karima, megvagyok.

Pedig nem vagyok „meg”. Nagyon nem.

A vágódeszka még mozog alattam: szép lassan kiköp az MRI-cső. Felülök, és próbálok megnyugodni. A szemközti ablakon át meglátom a férjemet, Danielt, aki a vezérlőteremben hajol a számítógép fölé. Nagyon néz valamit a képernyőn, majd felegyenesedik, és karba tett kézzel várja Karima doktornőt. Aztán találkozik a tekintetünk. Daniel rám villant egy biztató mosolyt, de a szomorúságát nem tudja leplezni. Arra, ami most történik, egyikünk sem állt készen.

Karima máris visszajön a vizsgálóba.

– Oké, működik a gép – mondja. – Visszafeküdnél, Sarah?

Megnyugtat a kellemes skót akcentusa. Szót fogadok, de mindjárt meg is rándul az arcom, mert a vágódeszka apró elektromos kisüléssel fogad.

– Dan jól van? – kérdem feszült hangon, majd kis szünet után arra jutok, hogy Karima talán nem hallotta. – Karima?

– Ööö, igen… Igen, jól van. És te is nagyon jól viseled. Most már hamarosan végzünk.

Az ajtó becsukódik, és már érzem is az MRI-cső baljós, bizsergető zúgását. A vágódeszka visszakúszik a sötét űrbe. A lábujjaim begörbülnek, és elnyel a gép félelmetes szája.

Történjen bármi, én gondját viselem majd Maddie-nek, szívem! Azaz Maddie-nek és neked. Át fogjuk ezt vészelni.

Daniel persze rögtön rábukott a legrosszabb forgatókönyvre. Én optimistábban álltam a dologhoz, és ez dióhéjban summázza is a lényeget: azt, hogy egymás szöges ellentétei vagyunk. Daniel aggódós típus, az én agyam viszont egyszerűen más srófra jár. Őszintén hiszem, hogy nem lesz semmi baj, mert muszáj ezt hinnem. Csakhogy történt egy s más, amit nem lehet csak úgy figyelmen kívül hagyni. Egyszerű, hétköznapi apróságokkal kezdődött: olyasmikkel, hogy kijöttem a szupermarketből, és nem tudtam, melyik az én kocsim. Fél órát bóklásztam a parkolóban a távirányítós kulcsot nyomkodva, mire beugrott: „Hát persze! A piros Audi!” A következő apróság az volt, hogy nem mentem el Maddie-ért az iskolába. Próbáltam bagatellizálni a dolgot, mondván, hogy ilyesmi a legjobb családban is előfordul, de hadd legyek most őszinte: aznap teljesen kiesett, hogy van egy lányom. És ez úgy megrémített, hogy azóta sem mondtam el senkinek. Aztán nem jutott eszembe a város neve, ahol felnőttem. Barnsley az egyébként, tudom, mert utánanéztem. Újabban pedig sokszor migrén gyötör, de úgy, mintha satuba fognák a fejemet. Ilyenkor van az, hogy visszahúzódom a sötétbe, és ilyenkor támadnak – de szó szerint – a kígyóként nyakamra tekeredő, fülembe mérgező hazugságokat sugdosó gondolataim. Ilyenkor kezdek kételkedni magamban és az életemben.

Jól tudtuk Dannel, hogy a fenti tünetek a demencia jelei, hiszen sajnos a kelleténél is jobban ismertük őket. Apámat ugyanis 2018-ban Alzheimerrel diagnosztizálták. Akkor Dan fejében állt össze először a kép. Lám, megvan a járulékos előnye annak, hogy az ember a Londoni Neurológiai Szakkollégium professzora… És most, úgy tűnik, újra kopogtat az Alzheimer. Ezúttal nálam, aki szintén tudós vagyok, azaz voltam. Ma már nehéz eldönteni, mi vagyok a napjaimnak irányt szabó tények, adatok, bizonyítékok nélkül. Azelőtt a kritikai gondolkodásra és a problémamegoldásra épült az identitásom, most viszont a legelemibb összefüggések is nehezen tárulnak fel előttem, és elcsigázottnak, elhasználtnak, fölöslegesnek érzem magam. Ez, gondolom, a korai nyugdíjazásnak tudható be, hiszen még ötven sem vagyok, de egyszerűen abba kellett hagynom a munkát. És bízvást állíthatom, hogy a csúcson hagytam abba. Büszkeség tölt el, ha visszatekintek arra, amit elértem. Jelentős dolgot vittem véghez, és intenzív, eseménydús volt az életem. De még hátravan a második felvonás, és könnyen lehet, hogy nagy árat kell majd fizetnem az elsőért.

2013-ban, amikor Nyugat-Afrikában kitört a járvány, az oxfordi csapatommal épp egy ebola elleni génterápián dolgoztunk, amelynek humán populáción történő alkalmazását azonban nem hagyták jóvá. Aztán a járvány annak rendje-módja szerint lecsengett, és a kutatási pénzek elapadtak – hiába, a gyógyszeripar nem túl megbízható mecénás. Viszont 2018-ban, amikor újra felütötte rusnya fejét a kór, már átültethettük munkánk gyümölcsét a gyakorlatba, és meg is tettük. Nem számítottam a Nobel-díjra. Nem éreztem úgy, hogy kolosszális, korszakos, úttörő jelentőségű eredményt értem el, mint, mondjuk, Alexander Fleming vagy Marie Curie. Sőt mi több, kínosan érintett, hogy kipécéztek, mert amit elértünk, azt csapatként értük el. Ezért nem fogadtam el a stockholmi díjátadó ceremóniára szóló meghívást.

A nagy nyilvánosság előtti szereplés nem kenyerem, és szívből utálom a felhajtást. Előadásokat szívesen tartottam, és örültem, hogy közlik a publikációimat, de nálam itt a határ. Sok kollégám értetlenül állt a döntésem előtt, és azt hiszem, így volt ezzel Daniel is. Számukra a fiziológiai és orvostudományi Nobel-díj, azon túl, hogy szép összeget hoz a konyhára, a természettudomány Oscarját, a hírnévre nyíló ajtót jelenti. Aki belép ezen az ajtón, azt ovációval kísért fellépések végtelen sora várja, ha erre vágyik, én viszont úgy éreztem, hogy kiégtem. Csak arra vágytam, hogy nyugodtan falhassam a jó thrillereket, és ültethessem a nárciszt, meg tortát süthessünk Maddie-vel apámnak.

Amikor végre elengedtek a munkahelyemről, épp megnyíltak a Covid után az idősotthonok kapui. Két év után láttam viszont aput, és mérhetetlenül lesújtott, hogy nem ismer meg.

Miután anyu pár éve meghalt, hamar rádöbbentünk, hogy nem boldogul egyedül. Kis híján felgyújtotta a házat, amikor műanyag edényben melegítette a villanytűzhelyen az ebédjét, és a tömérdek felhalmozott kacat, valamint a fagyasztóban talált újság is egyértelműen jelezte, hogy állandó felügyeletre szorul. Találtunk egy Londonhoz közeli, megfizethető, hangulatos otthont, ahol apu, nem kis derültségemre, kilógott a sorból. Hiába várta ugyanis a szalonnazsírral ujjnyi vastagon kikent serpenyőben sült, hagyományos angol reggelit, mert csak müzlit kapott zabtejjel. Ami jó eséllyel légi útra indul, ha egy Barnsley FC-törzsszurkoló elé teszik le, aki a Premier Foods középvezetőjeként ment nyugdíjba. Szóval már a hangja sem volt túl biztató, és amikor végre viszontláttuk egymást a Hartford Gardens nevű otthonban, hiába vártam epedve az apai ölelést. Csak egy alapos végigmérést kaptam helyette, majd a kérdést:

– Maga új, ugye?

Porig voltam sújtva. Nem ismert meg.

Az olyan ember életében, akit leköt, sőt beszippant a munkája, olyasféle szerepet tölt be a család, mint a háttérben szóló halk zene, amelyet karácsonykor, húsvétkor meg egy-egy születésnapi sütögetés alkalmával felhangosít. Élvezi, hogy tartozik valahová, ahol szusszanhat egyet. De mire a Covid elmúltával felocsúdtam, az én zeném elhallgatott. A lezárások alatt aktívan és hatékonyan töltöttem az időt: keményen dolgoztam, átköltöztettem aput az otthonba, és búcsút intettem a háznak, ahol felnőttem. Az ezt követő szusszanás viszont sokkhatásként ért, mert rádöbbentem, hogy egy csomó minden végképp elveszett. Odalett mindaz, amit apu memóriája őrzött: az anyuval, a gyerekkorommal, az életemmel kapcsolatos emlékek. Kiderült, hogy ezeket már nem látom viszont soha többé, bárhogy meresztgetem a szememet.

Pánikba is estem. Nem tudtam, hogy a francba markolhatnám meg azt, ami kipereg az ujjaim közt, mint a homok. De nem akarok az önsajnálatban dagonyázni, mert tudom, hogy sokan nézik végig ugyanígy szeretteik leépülését. Akkor és ott, a Hartford Gardensben viszont eldöntöttem, hogy szorgosan termelem a közös emlékeket Maddie-vel és Dannel, majd továbbadom a friss sztorikat apunak. Azaz hintem a magot, hátha gyökeret ereszt, és felhozza a régebbi dolgokat a felszínre, a fényre. Ezt határoztam el akkor, de lehet, hogy ma már más okból gyűjtöm az emlékeket. Hiszen ha tényleg a legrosszabbra számíthatok, akkor félő, hogy Maddie elfelejt engem, vagyis azt, aki egykor voltam.

Az MRI-gép kitol. Fújok egy nagyot: a tortúrának vége. Lefejtem pucér hátsómat a vágódeszkáról, majd legördülök róla. Már kezdek öltözködni, amikor beviharzik a pozitív energiáktól duzzadó Karima.

– Gyorsan eljuttatjuk hozzád az eredményeket, Sarah, emiatt ne aggódj. A fejfájásra pedig új gyógyszert írok fel. Ez nem fájdalomcsillapító, hanem enzimblokkoló, és másképp hat. Kiegyensúlyozottabb leszel tőle, de lehet, hogy néha egy kicsit zsizsegni fogsz.

– Tömör gyönyör – mondom, mire Karima elneveti magát, és megszorítja a vállamat. Már megint ez a bizonyos, szánalommal átitatott vállszorítás…

– És ha nem tudsz aludni, csak szólj nekem vagy a profnak. Akkor módosítjuk a dózist, vagy csinálunk egy altatókúrát.

– Köszönöm, hogy úgymond fű alatt csinálod ezt, Karima – felelem, és felhúzom a nadrágomat. Aztán az ablakra pillantok, mire Daniel felemeli a hüvelykujját.

– A profért bármit. Az állami egészségügyben féléves várólista van, de Daniel suhintott a varázspálcájával. Én pedig hallgatok, mint a sír – mondja Karima, és a szájára teszi az ujját.

Az is Daniel pozíciójának járulékos előnye, hogy bebocsátást nyerünk a hátsó ajtón, azaz ki tudjuk játszani a rendszert. Ez kissé elborzaszt, mert nem vagyok ez a típus. Vagy talán mégis, hiszen itt vagyok…

Mosolyt ragasztok az arcomra, és arra koncentrálok, hogy ki is vagyok én. Sarah Collier, jó fej anyuka, díjnyertes tudós, fantasztikus feleség, apja odaadó kislánya… Ahogy sorjáznak a tények, és összeáll a kép, egyre természetesebbnek hat a mosolyom. Kilépek a vizsgálóból, és elindulok a férjem felé, aki tárt karokkal vár. Tudom, mi a dörgés, hiszen jártunk már itt, de bízom benne, hogy most egy kicsit más lesz. Hogy nem olyan vészes a helyzet, mint hittük, és az eredmény okot ad a reménykedésre.

De bármi van, jobb, ha tudom az igazat, mint ha sötétben tapogatóznék.

2. fejezet
DANIEL

Az irodám a Londoni Neurológiai Szakkollégium hetedik emeletén van, így szédítő magasságból tekintek le a Great Ormond Street-i Kórházra, ahol a rákos gyerekeket kezelik. Az épület előtt nyúzott, ideges szülők téblábolnak. Görcsösen markolom a nyithatatlan ablak nemrég lefestett keretét: tényleg szédítő a magasság.

Karima Falka doktornő dugja be a fejét az ajtón. Az asszisztense felcsapott bébicsősznek, míg Sarah a vizsgálóban volt.

– Maddie a pizzapéntekről érdeklődik – mondja Karima. – Azt kérdezi, hogy Hut vagy Express?

– Szerintem ezt majd anyu dönti el, hiszen kemény napja volt – felelem, és rákacsintok Karimára, aki rendes nő, és nagyon diszkrét.

– Mads! – kiáltok ki a folyosóra. – Gyere, kicsim, szedd össze a cuccodat! Anyu végzett!

Máris beszökdécsel az én kis pimasz manócskám. A Minyonok-figurás hátizsákját a hasán hordja, a szája pedig kék, mert épp valami kéket csócsál.

– Sarah már sminkel, én pedig megyek, és feldolgozom az eredményeket – mondja Karima, és visszavonul az irodájába.

– Apuci, hol van Barbie?

– Barbie? Ha jól sejtem, telefonügyeletben.

Maddie kedvenc babája az íróasztalomon hever. A testtartása, bármily meglepő, merev, a tekintete üres, a haja aszimmetrikusan kócos, és összességében is zilált, sőt tébolyult benyomást kelt. Maddie a lábánál fogva hajítja be a háti-, azaz hasizsákba.

A mosdóból kilépő Sarah kicsivel összeszedettebb benyomást kelt, mint szegény Barbie, de rögtön látom, hogy ezen dolgoznia kell. Mindig kiszúrom, ha kényszeredetten, csak azért is mosolyog.

– Gondolom, jöhet egy-két óriáspizza meg extra adag kenyérrudacska? – reszkírozom meg.

Sarah bólint, és mintha már a szeme is mosolyogna egy kicsit.

– Meg egy dézsa bor is jöhet – mondja.

Hazafelé, a chiswicki hátsó udvarok alatt suhanó vonaton nosztalgikus emlékek tolulnak fel. Eszembe jutnak az esti séták, amikor átvágtunk a Turnham Green parkon, majd ittunk egy sört a Tabardban. Azok a lassanként őszbe forduló, hosszú nyarak… Istenem, hová tűnt az aranykor? Huszonévesen hajlamos azt hinni az ember, hogy még sokáig úgy lesz minden, ahogy van, és előtte áll az élet. Aztán jön a gyerek meg a fizetendő számlák, és kezdődik a taposómalom. Narancsszínűre festi az eget a szürkületi fény. A windsori kastély parkja fölött enyhe köd lengedez, de azért felsejlik az irdatlan épület fenséges sziluettje. Melankolikus merengésemből Maddie zökkent ki, amikor rázendít a Piece of Me című Britney Spears-dalra. A tánctanára azt mondta neki, hogy a dal egy levehető karú játék babáról szól. Nyilván ezért kísérik mókás, robotszerű mozdulatok a kéklő ajkak közt kiröppenő szavakat. Amikor Britney Spears, vagyis Maddie arról énekel, hogy kénytelen lesz bevadulni, és majd mehet a bíróságra, Sarah elkapja a tekintetemet, és egyszerre röhögünk fel. Az ilyen pillanatok éltetnek minket, amikor szavak nélkül élvezzük az élet apró, mókás ajándékait, fintorait, szeszélyeit. Sokkal többet nevetünk, amióta megjelent az életünkben ez a kis angyal, akibe néha belebújik a kisördög. Ő a szívünk csücske, a legfőbb örömünk, a mindenünk.

A pizzapéntek azt jelenti, hogy a kanapén vacsorázunk egy régi filmet nézve, és puha fészket rakunk egymásba gabalyodott, zoknitlan lábunknak a hálószobából áthozott párnákból. Ma úgy döntünk Maddie-vel, hogy anyu választ filmet és kaját, úgyhogy az esti menü a Fogjunk tolvajt! és extra pepperonis pizza.

Féltem, hogy Maddie-nek nem fog bejönni egy 1955-ös Hitchcock-mozi, de Cary Grant rögtön elvarázsolja, és tart is a hatás vagy tíz percig. Utána már ficereg egy kicsit, majd közli, hogy inkább felmenne a szobájába olvasni. Felcipelem a hátamon, betuszkolom a zuhany alá, majd miután ágyba bújt a kedvenc könyvével, és betakargattam, visszajövök a földszintre.

– Megígérte, hogy a fejezet végén villanyt olt – mondom Sarah-nak, majd lehuppanok mellé a kanapéra.

– Micsoda könyvmoly a lányunk! – feleli mosolyogva, és csak most esik le nekem, milyen elgyötört benyomást kelt. Az egykor oly fényes, gesztenyebarna hajába ősz szálak vegyülnek, az arcát ráncok barázdálják. Persze aligha meglepő, hogy kimerült, mégis sokkol egy kicsit. Sarah-nál szebb nővel ugyanis nemigen találkoztam, és még ma is szép, de tény, hogy a régi fénye kezd megkopni.

– Egy pohár bor? – kérdezem, és puszit nyomok a feje búbjára.

Felcsillan a szeme. Mivel valaki elfelejtett bevásárolni, a pizzériából rendeltünk egy üveg bort. Amikor leveszem a faliszekrényből a poharakat, megpillantom a sötét konyhaablakban a tükörképemet. Van egy kis úszógumim, és kissé ápolatlan a satnya szakállam. Megtámasztom a kezemmel az államat. Többet kell mosolyognom, ennyi az egész.

Széles, elszánt vigyorral térek vissza a nappaliba, és adom Sarah kezébe a poharát. Aztán nagyot kortyolok az olcsó pinot grigióból, majd fintorgok egy sort, mert elég ecetes.

– Sebaj, a második pohár mindig jobban esik – mondom, és ez kicsal Sarah-ból egy horkantásszerű kacajt. Egy pillanatra a régi fényében csillog.

– Apám Canderel tablettát tett az ilyen lőrékbe – feleli, mire én kuncogva:

– Mi mást tehetett volna?

Magamhoz szorítom Sarah-t, majd úgy döntök, hogy nem kerülgetem tovább a forró kását.

– És mondd, hogy érzed magad?

Sarah sóhajt egyet, és a könyökhajlatomba fúrja a fejét.

– Hm… Hát tudod, voltam már jobban is, de legalább kiderül egy s más. Egy ideje mintha nem is én lennék.

– Hát igen.

– Igen, igen. Légy őszinte hozzám: milyennek láttál mostanában?

– Egyszerűen csak másnak. Nem vagy olyan összeszedett és magabiztos, mint azelőtt. És nemcsak a feledékenységről beszélek, hanem… Hanem arról is, hogy nálad dinamikusabb és határozottabb embert még nem láttam, de újabban egy kicsit… elveszettnek tűnsz.

– Úgy is érzem magam. Mintha nem lenne életcélom. Pedig Maddie-nek szüksége van rám, és apunak is, de a magabiztosságom odalett. Vajon miért van ez?

– Ha engem kérdezel, azért, mert feladtad a munkádat, hogy mindenkinek gondját viselhesd, pedig a munkád volt az életed. Abból fakadt a magabiztosságod, a motivációd, és most volt, nincs.

Sarah még szorosabban odabújik hozzám, én pedig átnyalábolom, mint egy kisgyereket. Rádöbbenek, hogy sajnálom őt, majd belém nyilall, hogy ha szánalmat érzünk a partnerünk iránt, az nem jelenthet jót. Hiszen a szánalom zsákutcájában akkor kötünk ki, ha elapadt a másik iránti tisztelet.

– És halljam, mi a terved?

– Nem tudom, Dan.

– Én viszont tudom. Mert Sarah Collier professzor nem adja fel ilyen könnyen. Neked most az kell, szívem, hogy kimozdulj, és kalandozz egy kicsit!

Sarah megmerevedik a hónom alatt.

– Helyben vagyunk – mondja. – Ugye nem Genfről beszélünk már megint?

– Nézd, csak annyit kérek, hogy hallgass végig. Délelőtt megint telefonáltak. Schiller úgy várja tőled azt a néhány méltató szót, mint kutya a csontot.

– Ugyan már, Dan! Csak be akarják írni a sajtóközleményükbe, hogy „Nobel-díj”.

– És ki hibáztatná őket ezért? Tényleg nem értem, mi a probléma. Ötcsillagos hotel, minden költségedet állják, és cserébe csak promóznod kell egy forradalmi technológiát. Mert amit fejlesztenek, az meg fogja változtatni a világot, és mi ennek a részesei lehetünk! Meg egyébként is szeretném megmutatni neked a Schiller Intézetet. Szó szerint levesz a lábamról, valahányszor ott járok.

– Akkor miért nem mész el egyedül? Menj csak nyugodtan! Csináld, amit ott csinálni szoktál, és mulass jól!

Kivárok egy kicsit, majd azt felelem:

– Nekik te kellesz, nem én.

Kínos ezt bevallani…

– Felejtsd el, Daniel! Nem flangálhatok Svájcban, amikor apu ilyen állapotban van.

– Ugyan már! Meg sem ismer.

A francba! Ezt máris visszaszívnám, ha tehetném.

– Daniel, te azért elég nagy fasz vagy néha, ugye tudod?

Sarah már fel is állna a kanapéról, de elkapom a kezét.

– Csak néha? Akkor jobban muzsikálok, mint hittem. Amúgy bocs, szívem, csak gondoltam, jó buli lenne, és igazán jár már nekünk egy kis lazítás. Bohóckodnánk a sípályán, tömnénk az arcunkba a fondue-t, mi kell még?

– Ez egy orvoskonferencia, Daniel. Szerintem van egy határ, hogy mennyit bohóckodhat az ember.

– Komolyan beszélek, Sarah! Jót tenne nekünk, hidd el! Nekem is jó alkalom lenne egy kis kapcsolatépítésre. Ott lesz a világ élvonala.

Sarah tekintete elsötétül, a homloka ráncba szökken, és mintha felhő úszna át az arcán.

– Ja, már értem – mondja. – Ez a te nagy pillanatod, de valamiért kellek hozzá én is, igaz?

Hoppá! Fáj az epés megjegyzése, mint az ostorcsapás.

– Talált, süllyedt – ismerem be. – Igazad van, ez nem rólam szól.

– Fáradt vagyok – mondja helyettem is Sarah. Olyan tökéletes köztünk az összhang, hogy ő fejezi be a mondataimat.

Bólintok, és kisimítok az arcából egy tincset.

– Nem is gondolkodsz el rajta?

– Hagyd ezt most, Dan! – feleli Sarah, majd koppan a pohara a kisasztalon, és nyikordul egyet a kanapé, ahogy feláll. – Lefekszem.

Kezdem elveszíteni…

– Jaj, ne légy ilyen! – próbálkozom. – Bocsáss meg! Csak szerettem volna, ha elmegyünk valahová egy hétvégére, és jól érezzük magunkat. Gyere, ülj le még egy…

– Nem, Dan. Szar napom volt, és te még ráteszel egy lapáttal. Ki vagyok purcanva, és aludni szeretnék, nem pedig hallgatni, ahogy hajtogatod a magadét. Mint egy elkényeztetett kölyök, aki most az egyszer nem kapja meg, amit akar.

Sarah túlreagálja a dolgot. A végén már szinte kiabál, és egy kicsit meginog, majd visszahuppan a kanapéra. Megártott neki a bor.

– Na gyere, segítek. Felmegyünk a szobádba.

– Nem vagyok NYOMORÉK!

A dühkitörése felér egy arculcsapással. A „nyomorék” szó még ott lóg a levegőben, és talán Sarah agyán is átsuhan a folytatás: „Még.”

Csöndben elindul a lépcső felé, én pedig kimegyek a konyhába. Elöblítem a poharamat, és közben próbálom felfogni, hogy mi történik velünk. Aztán megint a konyhaablakra téved a tekintetem, és megállapítom, hogy szarul nézek ki. Van egy festmény, ami nagyon megmaradt bennem: William Blake Nabukodonozor című képe. Egy nagy uralkodót ábrázol, aki elvesztette az ép eszét, és úrrá lett rajta valami állatias téboly. Négykézláb jár, vérben forog a szeme, és mintha látomás gyötörné. Lehet, hogy a bor teszi, vagy a Sarah állapota miatti stressz, de mintha ez a szempár nézne vissza rám a konyhaablakból. Csak remélni tudom, hogy az égiek nem olyan sorsot szánnak nekem, mint Nabukodonozornak. Az biztos, hogy zuhanok, de hogy sikerül-e újra szárnyra kapnom és a magasba emelkednem, az a jövő zenéje.

3. fejezet

A LANDAU-JELENTÉS

TÍZMILLIÓ KÖVETŐ!

NÉLKÜLETEK NEM SIKERÜLT VOLNA!

Hoppácska! Amikor irkálni kezdtem a helyi pletykalapnak, a Hamilton Gazette-nek, álmodni sem mertem ekkora közönségről. Akkor még háztartásbeli anyuka voltam, és rendszeresen beszámoltam az olvasóknak az én drága, autizmussal diagnosztizált kislányom állapotáról. Eltökéltem, hogy megteszek érte mindent, és jól kifaggatom a témában az orvostársadalmat. Aztán egy év múlva tönkrement a házasságom, és úgy éreztem, hogy már nincs hová fordulnom a kérdéseimmel. Ezért indítottam el a blogot, hogy megírjam nektek a színtiszta igazat az egészségügyről és a gyógyszeriparról. A kezdeti időszakért azóta is hálálkodom a sorsnak, mert akkor lett ebből a kis közösségből család. Aki velem tartott az utóbbi pár évben, az bizonyára örömmel hallja, hogy a kis torontói „gőzmozdony” immár tízmillió követőt pöfögött össze!

Soha nem titkoltam a kilétemet, és ezért olykor nagy árat fizettem. Nem álnéven írok; az vagyok, akinek mondom magam. A mellvéd fölött van tehát a fejem, így a gyógyszercégek simán lecsaphatják, ha nem tetszik, amit írok róluk. Márpedig én nem csomagolom cifra szóvirágokba, bombasztikus frázisokba a mondandómat, hiszen csak egy vagyok közületek. Azt mondom, ami van, úgy, ahogy van, és egyszerűen fogalmazok, hogy mindannyian értsük, mi folyik körülöttünk. Mert van, amiről az orvosok szerint nem kell tudnotok.

Mi a f*** folyik tehát körülöttünk?

Talán emlékeztek az utolsó bejegyzésemre, amelyben egy közismert gyógyszercéget vettem górcső alá, miután jól felnyomták a sok vitát kiváltó termékük, az Allergapen árát. Na most kiderült, hogy ugyanez a mamutcég gyárt egy mogyorót is tartalmazó, olajos állagú tisztítószert, amely kórházi berendezések sterilizálására szolgál. A szóban forgó szer, amelyet Kanadában MÉG MOST IS HASZNÁLNAK, csecsemőknél extrém súlyos mogyoróallergiát okoz. Hol lenne tehát jobb helyen, mint egy kórházban, ahol futószalagon jönnek az újszülöttek? Még szerencse, hogy az anafilaxiás immunreakciónak van ellenszere: az Allergapen, amelynek az ára, hogy, hogy nem, négyszáz százalékkal felment! Nem kéne egy kicsit, már bocsánat, megmogyorózni a szóban forgó céget, hogy nincs-e itt véletlenül némi összeférhetetlenség? Elküldtem az ügyről összeszedett anyagot a kanadai kormánynak. Választ még nem kaptam, de a cég már azért is a nyakamba zúdíthat egy rágalmazási pert, hogy megszólaltam. Kis hal vagyok a végtelen óceánban, de nem taposnak el! Ha kell, viselem a következményeket: csődbe vihetnek, száműzhetnek, elszakíthatnak a családomtól, de az igazságot akkor is kimondom!

A csodanő

Bálványozott hősnőmet, a titokzatos Sarah Collier professzort továbbra sem könnyű elkapni, de felcsillant a remény, hogy végre a hálómba akad. Az Ebola-vírussal kapcsolatos, úttörő jelentőségű kutatómunkájáért, amelynek számtalan ember köszönheti az életét, 2021-ben megkapta a fiziológiai és orvostudományi Nobel-díjat. A díjátadó ceremóniát azonban, amint az köztudott, kihagyta, és ezzel tovább nőtt a szememben. Nálam ugyanis pluszpontot kap a vagányságáért, aki szembeszáll a fennálló renddel, és ti, követőim, jól tudjátok, mennyire odavagyok ezért a betonkemény csodanőért. Akit annyit abajgattam már, és annyit áradoztam-ájuldoztam róla, hogy aligha vesz komolyan. Bizony, erre kábé annyi esély van, mint arra, hogy visszakapjam az elvett kanadai állampolgárságomat meg a lányomat, akit elraboltak tőlem, AZAZ SZINTE SEMMI! De én ilyen csaj vagyok: nyomulok ezerrel, ha kidobnak az ajtón, bemászom az ablakon, és nem tágítok. Olyan vagyok, mint a kutya, amelyik foggal-körömmel védi a csontját, pláne ha az a csont még egyáltalán nincs lerágva!

Szóval folyamatosan fülelek, hátha jön valami hír Collier professzorról, mert alig várom, hogy beleláthassak egy ilyen ragyogó elmébe! És nem kizárt, hogy rám mosolygott a szerencse, mert a fáma szerint ott lesz a Schiller Intézet agyonreklámozott genfi konferenciáján. Ahonnan szerény személyem sem fog hiányozni, így bízvást számíthattok a legfrissebb infókra a svájci orvostudomány titánjairól. Azt beszélik, hogy a Schiller Intézet valami ÉSZBONTÓ dolgot készül bejelenteni, és az „észbontó” szó szerint értendő! Én ott leszek a frontvonalon, és kerek perec megírom nektek, amit kihámozok a sok homályos bullshitből. Izgatottan várom, hogy bekukkanthassak a függöny mögé, és kideríthessem, mi fortyog a Schiller Intézet boszorkánykonyhájában. Ha az én sajtóiszonyos, bujkáló bálványommal is össze tudok hozni egy interjút, az a hab lesz a tortán. Ígérem, hogy nem fogok csalódást okozni nektek, az én drága követőimnek, és már megszokhattátok, hogy ha ígérek valamit, azt be is tartom.

Csekkoljátok hát bízvást a Landauleaks.com-ot, mert, ahogy mondani szokás, híradással leszek!

Terri Landau

4. fejezet

A Montreux-ből Vaud kantonba vezető sztráda Autobahnnak indul, majd keskeny hegyi úttá szűkül. A csúcs felé haladva felgyorsul az utazó szívverése az egyre ritkább, egyre tisztább levegőn, a lejtmenet viszont gyomorszorító. Olyan, mintha az ember szó szerint lejönne valami szerről, és múlófélben lenne az áhított hatás. A hegyi szakasz felénél, Château-d’Oex előtt egy-két kilométerrel rá lehet fordulni egy táblával nem jelzett, egysávos mellékútra, amely egy darabig a szakadék szélén halad, majd nyoma vész a hegybe vájt, keskeny alagútban. Miután előbukkan, továbbkúszik felfelé, egészen a masszív acélkapuig, amelyet két hatalmas, szürke oszlop keretez. A Schiller Intézet roppant titokzatos hely. Az acélkaputól hófödte bekötőút vezet a sziklafalba félig beágyazott épülethez, amelynek vakolt, fehér külső fala hatszögletű, tükrös üvegfalat rejt. Ez az eldugott kristálypalota, Mauritz Schiller professzor fagyos birodalma, a nagyratörő álmok, ötletek, koncepciók valóságos kincsesbányája és a jövő hírnöke.

A professzor most közelebb gurul Meyra Orbit márkájú kerekesszékével az üveghez, hogy jobban lássa a begördülő fekete városi terepjárót, amelyből Helen Alder bukkan elő. A professzort lenyűgözi a magabiztos, atletikus mozgású Helen, aki most felpillant rá a térdig érő, márkás pufidzseki szőrmegallérja fölött. Mauritz Schiller egy mosollyal nyugtázza az érkezését.

A Schiller Intézet Helen Alder agresszív PR-stratégiájának köszönheti, hogy reflektorfényben maradt. Mauritz ugyanis az utóbbi években elvetette a sulykot, és számolatlanul öntötte a pénzt bukott projektekbe. Világelső akart lenni, és a cél érdekében választott kacskaringós utak sokszor szakadékba vezettek. Az intézet már-már, de csak már-már feneketlen zsebe így kezd kiürülni, és az, hogy egyszer tényleg a legmélyén kelljen turkálni, nem opció.

Az előcsarnokba belépő Helen már látja is a professzort a lépsejt alakú üvegtáblák mögött. A Schiller Intézet a teljes átláthatóság hona: itt mindenki közszemlére van téve, és senkinek sincs rejtegetnivalója. Helennek, aki inkább szólista, mintsem csapatjátékos, és nem szívesen teregeti ki a lapjait, nem könnyű a dolga így, hogy mindig szem előtt van. De már megszokta, hogy pókerarccal, minimális szájmozgással telefonál, és van még valami, amiben elüt a munkatársaitól: ő nem csodálja áhítattal Mauritz Schillert, és nem fogad szót neki vakon. Most kifejezéstelen arccal fordul Jan Pager, a pult mögött ülő biztonsági ember felé, mert tudja, hogy megörökíti az utókor számára az arcfelismerő kamera. Aztán kitárul előtte a golyóálló üvegajtó, és bebocsátást nyer.

– Nos? – szólal meg az irodája ajtajában Mauritz. A tábornok várja a híreket a frontról.

– Már majdnem a miénk – feleli a saját irodája felé tartó Helen, aki menet közben rázza le magáról a dzsekijét. A kerekesszék felgyorsul, és felzárkózik mellé.

– Nagyszerű – mondja Mauritz. – Hogyan tudnánk bebiztosítani a részvételét?

– A nő kemény dió, de minden fáradságot megér – feleli Helen. – Már közel járok a célhoz, hála a férjének, aki velünk van. Daniel Collier előtt érdemes elhúzni a mézesmadzagot, mert rögtön rábukik.

– Nekem azt kell biztosan tudnom, hogy a nő velünk van-e. Még egy megaláztatás nem fér bele. Tudja jól, milyen nehéz összehozni ennyi nagy embert! Évekre be vannak táblázva.

Odaérnek Helen irodájához. Az üveg íróasztalon egymást érik a szanaszét hányt papírok és öntapadós cédulák meg a különféle kütyük. Helen lerogy egy székre, lehúzza a havas Prada túrabakancsát, majd lófarokban fogja össze a vállig érő, szőke haját. Ezután odagurul a székkel az asztalhoz, és a számítógép képernyőjére fókuszál.

– Nyugalom, Mauritz, mondtam, hogy meglesz, csak kicsit kényes az ügy – veti oda fölényesen.

A bosszús professzor állkapcsa a szépen nyírt, ápolt szakállával együtt ugrik előre.

– Sarah Collier a maga ötlete volt, Helen! Köré szerveztük az egész konferenciát! Ő a nagy celebtudós, akitől a méltatást várjuk! Ő és csak ő, pedig nem is neurológus. Hívhattunk volna akárhány élvonalbeli figurát, de magának ő kellett. Miért?

– Mert őt nem lehet megvenni. És igaz, hogy nem neurológus, de jelenleg ő a világ leghíresebb orvosprofesszora. Ha ő méltatja az új termékünket, abba nem lehet belekötni, és nekünk pontosan ez kell. Mondja, Mauritz, okoztam én valaha csalódást?

Helen most felnéz a képernyőről, és végre felveszi a szemkontaktust. Aztán rávillant Schillerre egy magabiztos mosolyt, és hozzáteszi:

– Hadd intézzem ezt a magam módján, Mauritz!

Azzal hátat fordít a férfinak, és a táskájába nyúl. Csakhogy a fal üvegtáblái mindent visszatükröznek, így a professzor észreveszi, hogy a Helen védjegyének számító, rendíthetetlen nyugalom fala repedezik. Sok-sok példányban látja a nő arcára kiülő bizonytalanságot.

– Mi a baj? – kérdi. – Mi aggasztja, Helen?

Helen türelmetlenül kapja fel a fejét, de miután meglátja az idős férfit, lágyabbak lesznek a vonásai, és megtartja a választ magának. Eleinte azt hitte, hogy a kutatás célja Mauritz személyes rehabilitációja, de miután jobban megismerte a férfit és az ő kis külön világát, rájött, hogy többről van szó. Rájött, hogy Mauritz, akinek nincs gyereke, nyomot akar hagyni maga után: szeretné, hogy a Schiller név évszázadok múlva is szépen csengjen.

– Idehozom a nőt, ne féljen! – mondja végül Helen. – És őt is lenyűgözi majd, amit ön véghez vitt, akárcsak minket.

Helen tekintete most Mauritz feje fölé vándorol. A szeme sarkából észleli, hogy a folyosón, az egyik betonoszlop mögött, az iroda nyitott ajtajától egy-két méternyire megmoccan valami. Egy villanás az egész. Helen merőn nézi azt a bizonyos oszlopot, és lázasan dolgozik az agya.

– Menjen biztosra, Helen! Ha dugába dől a terv, az intézet jövője forog kockán.

A nő a professzorra pillant, majd ismét az oszlopra, és a gyanúja beigazolódik. Valaki, akinek ősz a haja, ott rejtőzködik és fülel. Helen pontosan tudja, ki az: egy olyan ember, akiben nem bízott meg, és lám, az ösztöne nem hagyta cserben! Tudja, hogy rövidre kell zárnia a beszélgetést, nehogy elhangozzon valami érzékeny infó.

– Megteszem, ami tőlem telik, Mauritz – mondja, majd fogja a telefonját, és görgetni kezdi az üzeneteket. – El kell intéznem egy-két telefont. Megengedi?

Nagyon ügyel rá, hogy a szeme is mosolyogjon, ne csak a szája.

– Helen, én bízom magában. A kezében a labda. Ne ejtse el!

Úgy tűnik, Mauritz Schillert egyelőre megnyugtatta. Az idős férfi szinte egy helyben fordul meg a kerekesszékkel, majd a piruett után elsuhan az irodája felé, hogy visszafoglalja a helyét az intézet kormányrúdjánál. Helen még nézi egy kicsit, majd az ominózus oszlopra villan a tekintete, de ott már nem kagylózik senki. A bal kezére pillant. A hüvelykujjából oldalt, ahol felsértette a mutatóujja körme, vér szivárog. A szájához emeli, és óvatosan megnyalja. Megacélozza elszántságát a fémes íz.