Copyright © Fejős Éva, 2025

©Erawan Könyvkiadó, 2025

Itt találod a kiadónkat, webshopunkat:
https://erawan.hu

Erre a címre írhatsz nekem (Fejős Évának) e-mailt:
fejoseva@fejoseva.com

Elérhetőségem
a Facebookon: facebook.com/fejoseva1

Instagram: @fejoseva

TikTok: @fejoseva

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: freepik.com

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-77-5

EGY

Szóval itt állok a cirkusz kulisszái mögött, és próbálok nem elájulni a pániktól. A levegő vibrál az izgatottságtól, és keveredik benne a popcorn, a vattacukor meg egy kis elefántkaki összetéveszthetetlen illata. Minden érzékszervemet elárasztja a cirkusz lüktető élete. A porondmester harsány kiáltásai és a zenekar vidám dallamai felpezsdítenek, miközben a sátor függönye mögött várom, hogy rám kerüljön a sor.

A háttérben a bohócok ügyetlenkednek, próbálnak néhány új tréfát begyakorolni, de egyikük elveszíti az egyensúlyát, és egy művirágcsokorba bukik. Ez persze hatalmas derültséget vált ki Picurból, a makákó majomból, aki a ketrecében ülve felügyeli a helyzetet, mintha ő lenne az előadás valódi irányítója. A légtornászok csillogó kosztümjei szinte szikrát hánynak a fényben, miközben egymást noszogatják, hogy még egyszer ellenőrizzék a biztonsági köteleiket.

Ani, a legjobb barátnőm türkiz selyemruhában pompázik mellettem, és egy műanyagdarabkával piszkálja a körmeit, mintha épp nem az én halálom előtt állnánk. Az ő nyugodtsága valahogy egyszerre idegesít és megnyugtat.

– Nyugi, Mimi, ha leesel, legalább elmondhatod, hogy stílusosan hullottál alá – vigyorog rám, miközben olyan magabiztosan igazítja meg a sminkjét, mintha csak egy buliban lennénk.

– Nagyon vicces, Ani. Ha elrontom, apa kiforgat a bőrömből. És az egész cirkusz röhögni fog rajtam – morgom, miközben a szívem hevesebben dobog, mint egy sámándob. A gondolat, hogy a közönség száz szempárja figyel majd, szinte lebénít. Arról már nem is beszélek, hogy Evita, vagyis Éva hogy fog röhögni rajtam. Most majd nem grimaszokat vág, hanem röhög, az tuti. Valamiért azt hiszi, hogy a riválisa vagyok, vagy leszek, vagy mit tudom én.

A porondmester megjelenik előttünk, kezében egy jegyzetfüzettel, és gyors utasításokat ad:

– Mimi, te vagy a sztár. Mosolyogj, és emeld fel a fejed! Ez a te nagy pillanatod.

A távolból hallom, ahogy az oroszlánokat épp visszavezetik a ketreceikbe. Az idomár dicsérő szavait az állatok elégedett morgása kíséri, míg a közönség hangos tapsviharral köszön el tőlük. A zsonglőrök tálcákra dobált labdái még gurulnak a porond szélén, egy-egy apró ütközéskor halk koppanást hallani. A káosz ellenére mindenki pontosan tudja a helyét, és ez a rendezetlen rend valahogy megnyugtató.

Ani megveregeti a vállam, mintha csak azt mondaná: „Csak egy légtornász vagy, nem agysebész.” A bemondó hangja felzúg, mint egy elakadt magnókazetta:

– Hölgyeim és uraim, következik a légtornászok csapata, a Stars, és a Stars kiscsillaga: Schubert Mimi!

A sátor dübörög a tapsvihartól, már nincs visszaút. A függöny elhúzódik, és a reflektorok fénye élesen rám vetül. Az első lépés mindig a legnehezebb, de ahogy kilépek a porondra, a lábaim maguktól mozdulnak. A trapéz hűvös fémje a tenyeremhez simul, és próbálok nem kiszámolni minden gravitációs lehetőséget. Nem vagyok egyedül, és bár úgy érzem, mintha hosszú percekig tartana majd a szám, valójában még egyperces szerepem sincs benne.

A sátorban a zenekar új dallamba kezd, amely egyszerre lendületes és megnyugtató. Az első lendületnél majdnem elvesztem az egyensúlyomat, de gyorsan korrigálok. A közönségnek valószínűleg fel sem tűnik, hogy milyen közel voltam a hibához. A levegőben forgok, pörgök, és minden egyes mozdulattal magabiztosabb leszek. A tapsok egyre hangosabbak, én pedig úgy teszek, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne.

Amikor végre leugrom a porondra, Ani odarohan, és úgy nevet, mintha ő nyerte volna meg a lottó főnyereményt.

– Mondtam, hogy király leszel! – kacarászik, miközben véletlenül felrúgja az egyik kelléket. Picur a ketrecében rázza a rácsot, mintha ő is beszállna az ünneplésbe. Az egész csapat körém gyűlik, gratulálnak, a hangulat szinte tapintható.

De a taps és a nevetés közepette egy éles kiáltás hasít a levegőbe:

– Ellopták a nyakláncomat!

A hang irányába fordulok, és látom, hogy egy elegáns nő sikoltozik a közönség soraiban. Az emberek azonnal köré gyűlnek, próbálnak segíteni. Apa, a cirkuszigazgató, már ott van, és próbálja megnyugtatni.

– Nyugodjon meg, asszonyom, mindent megteszünk, hogy megtaláljuk – mondja, miközben máris gyanakodva méreget mindenkit.

A porond szélén észreveszek egy apró aranyfüggőt a földön. Felveszem, és mutatom Aninak.

– Ez nem lehet véletlen – suttogom. A függő apró cirkuszi elefántokat ábrázol, és úgy csillog, mintha most jött volna egy ékszerreklámból.

Mielőtt azonban továbbgondolhatnám, hogy mi történhetett, a háttérből furcsa, surrogó hangot hallok. A sátor hirtelen fenyegetővé válik, mintha maga is része lenne a rejtélynek. A reflektorok fénye furcsa árnyékokat vet a porondra, mintha a cirkusz maga is életre kelt volna, hogy elrejtse a titkait. A zene elhal, a közönség izgatott morajlása egy pillanatra teljes csenddé sűrűsödik.

– Ki van ott? – kérdezem remegő hangon, miközben körbenézek. Az ismeretlen zaj iránya nehezen meghatározható, mintha mindenfelől jönne egyszerre.

Semmi válasz, csak egy rekedt majomhorkantás. Picur ketrecéből jön a hang, és úgy hangzik, mintha a kis majom pontosan tudná, mi zajlik körülöttünk. Gúnyosan rázza a rácsot, miközben egy darab földre hullott cukorkát próbál elérni. Ani mögöttem halkan felsóhajt.

– A cirkuszban mindig történik valami izgalmas – mondja, és közben átlép egy elszórt zsonglőrgolyót. – De komolyan, Mimi, nem gondoltad volna, hogy egy lopás ilyen látványos, ugye?

Apa időközben már a közönség felé fordult, és utasításokat osztogat:

– Senki ne hagyja el a sátrat! Az ékszert megtaláljuk, kérem, legyenek türelemmel – mondja, miközben a hangja egyszerre határozott és nyugtató. Az elegáns nő sírástól reszkető hangon követeli vissza a nyakláncát, és most már az egyik bohóccal is vitába keveredik. Mutatom neki a medált, de csak a fejét rázza. Nem ilyen volt az eltűnt ékszere.

Én közben a porond szélén állok, és a kezemben forgatom az apró aranyfüggőt. Az elefántokat ábrázoló ékszer csillogása olyan, szinte földöntúli, mintha szándékosan hagyták volna el itt, hogy megtaláljam. Ani megvizsgálja, majd elvigyorodik.

– Vagy te vagy a legrosszabb detektív, vagy a legjobb, de ez kezd érdekes lenni – mondja, miközben a szeme a bohócokra téved. Az egyikük, akinek az arcfestéke már megolvadt a reflektorok alatt, idegesen pislog felénk, miközben próbál elosonni a háttérbe. A mozdulatai olyanok, mint egy rajtakapott tolvajé.

– Ne nézz rám így, Mimi – folytatja Ani. – Tudod, mit mondott apád! Minden cirkuszban van legalább egy titok. Talán itt az ideje, hogy megtaláljuk a miénket.

A ketrecből érkező újabb zaj visszatereli a figyelmem Picurra. A makákó most egy apró fémdarabot tart a kezében, amit ügyesen forgat az ujjai között.

– Nézd csak! – szólok Aninak, és a ketrec felé intek. – Azt hiszem, Picur valamit találhatott.

Ani a ketrechez lép, de tisztes távolságot tart.

– Nem vagyok hajlandó közelebb menni. Az a majom képes lenne ellopni a hajgumimat is.

Sóhajtok, és magamhoz veszek egy botot, hogy óvatosan benyúljak a ketrecébe. Picur egy pillanatig nézi a mozdulatomat, majd gyorsan odébb ugrik, mintha csak játszana velem. A fémes tárgy, amit szorongat, most a ketrec közepén landol, és gyorsan ráteszi a mancsát.

– Add ide, Picur – suttogom, mintha értené, de természetesen a majom nem reagál. Ehelyett úgy tűnik, élvezi a helyzetet, és egy újabb gurgulázó nevetést hallat.

Közben a sátor másik oldalán egy zsonglőr próbálja visszaszerezni a közönség figyelmét. Három égő fáklyát dobál a levegőbe, miközben egy bohóc elbotlik mögötte, és a földre esik. A közönség soraiban néhány gyerek nevetése visszhangzik, de a legtöbben továbbra is az ékszer ügyén vitatkoznak.

– Mimi, szerinted tényleg Picur a tettes? – kérdezi Ani, és a hangjában most először hallok némi kétséget. – Vagy lehet, hogy valaki csak elterelni próbálja a figyelmünket?

A függőt a kezemben szorongatva körbenézek. A sátor hirtelen sokkal kisebbnek tűnik, mint valaha, a levegőben pedig ott lóg a kérdés: ki lehetett az, aki ilyen káoszt okozott?

Ani mellém lép, és csendesen megszólal:

– Ha ez csak a kezdet, akkor nagyon hosszú éjszakánk lesz.

Érzem, hogy valami nagyobb dolog készülődik, és már most tudom, hogy ez az este még sok meglepetést tartogat.

KETTŐ

A cirkuszi élet reggelente olyan, mint egy kaotikus katasztrófafilmes forgatás, amiben mindenki főszereplőnek hiszi magát. A sátor belsejében kávéillat és elefántizzadság szaga keveredik, miközben a bohócok egymást próbálják túlüvölteni a kelléktár felett vitatkozva. A fűrészpor a levegőben lebeg, mintha egy diszkrét szűrőt tettek volna az egész jelenetre, és valahol a háttérben egy kürt recsegve próbálja felvenni a versenyt egy eltévedt trombitával.

Én éppen a legkevésbé zűrös sarokban próbálok eltűnni, amikor Ani rám talál. Persze hogy rám talál. Ani mindig rám talál, amikor valami őrült ötletet kell megvalósítani.

– Mimi, tegyünk rendet ebben a katasztrófában! – szólít fel határozottan, miközben egy narancssárga szalagot lenget, mintha az lenne a megoldás minden problémánkra.

– És hogyan? Csodaernyőt varázsolunk? – kérdezem, miközben az egyik bohóc a lábam előtt botlik meg a saját lufiállatkáin, majd dühösen elindul visszaszerezni az elvesztett méltóságát.

Ani vállat von, a mosolyával kiegészítve.

– Te vagy a zseni, én csak hozom az ötleteket.

Mielőtt válaszolhatnék, Ani megragadja a karomat, és a sátor kijárata felé húz.

– Nézd, ha már itt vagyunk, nézzük meg az állatokat is. Talán az elefántok jobban inspirálnak, mint a bohócok. Ki tudja, lehet, hogy közben eszembe jut egy zseniális nyomozási terv.

Az állatok szekciója olyan hely, ahol a cirkuszi káosz új szintre emelkedik. Az elefántok békésen falatoznak hatalmas szénarakásokból, miközben egy kicsit odébb Picur egyik társa, egy makacs kis majom éppen egy vízzel teli vödröt borít fel, amitől egy kisebb áradás indul el az oroszlánok ketrece felé. Az oroszlánidomár sietve próbálja menteni a helyzetet, miközben a tigrisek teljes érdektelenséggel figyelik az eseményeket.

– Hol lehet az elefántidomár? – kérdezi Ani, miközben egy marék almát nyújt át az egyik elefántnak.

– Fogalmam sincs, lehet, hogy szabadnapja van. Vagy talált egy csendesebb életet egy állatkertben – felelem, miközben egy nagy, barátságos kutya nyalogatja meg a kezemet. A nyakában egy selyemmasni díszeleg, ami valószínűleg az egyik bohóc ajándéka.

Éppen továbbindulnánk, amikor a zsebemben megcsörren a telefon. Zöld Márton neve jelenik meg a kijelzőn. Egy pillanatra elakad a lélegzetem. Márton! Most? Miért hív most? Gyorsan kinyomom, és zsebre vágom a telefont, próbálva elrejteni az arcomon megjelenő halvány pír nyomait.

Ani persze azonnal kiszúrja.

– Ez ki volt? Valami titkos rajongód?

– Nem, csak egy… ügyvéd – mondom lazán, mintha nem lenne több egy egyszerű jogi tanácsadónál. Persze a valóságban Mártonról alig tudok bármit, azonkívül, hogy megmentett egy letartóztatástól, és hogy valahogy minden egyes mosolyával képes teljesen összezavarni.

Miközben Ani tovább magyaráz valamit a nyomozás lehetséges irányairól, én csak Mártonra tudok gondolni. Vajon mit gondolna, ha most látna engem itt, ebben a káoszban? Látná az elefántokat, a bohócokat és a makákókat, akik éppen egy zsebtolvajbanda ügyességével játszanak el egy ékszerrablási jelenetet? És vajon mit szólna, ha megtudná, hogy az egyik féltestvérem a cirkusz legjobb légtornásza, a másik pedig… nos, egy spermadonor?

Meglepődne? Elmenekülne? Egyáltalán mit keres egy ügyvéd egy olyan világban, ahol az oroszlán ketrece mellett bűvészek próbálják kitalálni, ki lopta el a varázscilinderből a nyulat?

– Mimi, figyelsz te rám? – Ani hangja rángat vissza a valóságba.

– Persze – hazudom gyorsan. – Mit mondtál?

– Azt, hogy ha nem találunk semmi konkrét nyomot, talán Picurt kéne újra megkérdezni. Tudod, ő az egyetlen, aki mindig ott van, ahol történik valami.

Bólintok, de közben még mindig Márton jár a fejemben. Vajon miért hívott? És miért érzem úgy, hogy talán nem is lenne olyan őrült ötlet, ha egyszer megmutatnám neki ezt a világot?

Ani diadalmas mosollyal jelzi, hogy induljunk vissza a sátorba, de közben én még mindig fél szemmel a telefonom kijelzőjét lesem, hátha Márton újra próbálkozik. Ahogy belépünk, a cirkuszi káosz mintha felerősödött volna: a bohócok most már nemcsak a kellékeken, hanem egymás cipőjén is vitáznak, míg az orosz akrobaták a háromméteres ugródeszka mellett csípős megjegyzéseket váltanak.

Apa éppen a porondmesterrel egyeztet, és a hangjában ott cseng az a különös düh, amit csak akkor hallok, ha valami komoly baj van. Mikor meglát minket, int, hogy menjünk oda.

– Mimi, Ani, valamit tennünk kell. Az eltűnések nem álltak meg, és most már kezd komolyabbá válni a helyzet. Ma reggel egy újabb ékszer tűnt el a kelléktárból – mondja, és közben a tekintete ide-oda cikázik, mintha bármelyik pillanatban elcsíphetné a tolvajt.

– Talán a bohócok? Ők mindig gyanúsak – jegyzi meg Ani, miközben egy bohóc éppen a hatalmas csokornyakkendőjét igazgatja, és közben feltűnően kerüli a tekintetünket.

– Vagy Picur – vetem fel, bár tudom, hogy ez inkább csak vicc. Picur éppen a ketrecében ül, és egy darab fémdarabot forgat az ujjai között. Látszólag ártatlan, de valahogy mindig a dolgok közepén találjuk őt.

– Kezdjétek Picurral – mondja apa fáradtan. – De legyetek óvatosak. Valami itt nagyon nem stimmel, és nem akarom, hogy bajotok essen.

Ani izgatottan bólogat, én pedig próbálok nem Mártonra gondolni, miközben elindulunk Picur ketrece felé. Ez az egész nap egyre furcsább, és egyre biztosabb vagyok benne, hogy a végén olyan dolgokat fogunk találni, amiket jobb lett volna nem bolygatni.

Eddig megjelent Fejős Éva-könyvek:

Holtodiglan (1999, új kiadás Most kezdődik címen, 2013)

Bangkok, tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015)

A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015)

Karibi nyár (2012, 2016)

Szeretlek, Bangkok (2012, 2017)

Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Utazz velem! – kreatív színező (2015)

Sosincs késő – kreatív színező (2016)

Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016)

Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

Mi sem voltunk angyalok (2018)

Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói
álnéven) – Szélhámos-sorozat 1. rész

Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 2. rész

Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020)

Szélhámos eskü – Szélhámos-sorozat 3. rész (2020)

Halál emlékül (2020)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2021)

Szélhámos csábítás (2022) – Szélhámos-sorozat 4. rész

Elhitted álmomat (2022)

Szélhámos szereposztás (2023) – Szélhámos-sorozat 5. rész

Egy nyár Arubán (2023)

Krimi Riminiben (2023)

Szilveszter New Yorkban (2023)

Meghalni érted (2024)

Szélhámos románc (2024) – Szélhámos-sorozat 6. rész

Piszkos kis bűnök – Mimi nyomoz (2024)

Havanna dallama (2024)

Piszkos kis bűnök sorozat 2. – Mimi és az arany, ami nem mindig fénylik

Előkészületben:

Tudom, hogy te voltál (2025 április)

Tiszta Hawaii (2025 június)

Aludj jól! (Neked szól ez a könyv,
ha te sem tudod JÓL végigaludni az éjszakákat
Okok és okos megoldások) – Fejős Éva + 3 alvásszakértő (2025 június)

Piszkos kis bűnök sorozat 3. – Mimi és a köddé vált indiai hercegnő (2025 augusztus)

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Keresd a Fejős Éva-regényeket nyomtatásban és e-könyvben Éva saját webshopjában, különleges meglepikkel, kiegészítőkkel, szuper csomagárakkal itt:

erawan.hu