Orgován Ramóna

Bíboralkony

Copyright © Orgován Ramóna, 2026

Borító: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806621

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak, akik érezték már úgy,
hogy nem élik túl a rosszabb időszakokat.

Remélem, Rosie-val együtt fogtok gyógyulni,
és vele együtt emelkedtek fel ti is.

Lejátszási lista

Montell Fish – Hotel

The Neighbourhood – Afraid

Bebe Rexha – I’m a Mess

Paycheck, Jxve – SUCKER4PAIN

Bryce Savage – Narcotic

PRETTYMUCH – Eyes Off You

Dramatica – Salvatore (Violin)

Elley Duhé – MIDDLE OF THE NIGHT

NF – Paralyzed

NBDY – Lights Out

Elliot Sutton, Nenadid – Everything is romantic,
Fall in love again

Dermot Kennedy – Power Over Me

Johnny Huynh – RED ROSE

James Arthur – Sad Eyes

DMEANOR, Kwamie Liv – Fool for Loving

James Arthur – Recovery

Jessie Murph – I Like How I Look

The Neighbourhood – Daddy Issues

Harry Styles – Sign of the Times

The Score – The Fear

BANNERS – Someone To You

Dean Lewis – How Do I Say Goodbye

AURORA – Runaway

Történet a lányról, aki szégyellte a sebeit, és

a fiúról, aki a sajátjaival együtt gyógyította be őket.

Aznap

– Maradj ébren! Rosie, maradj ébren! – Felix szinte rám feküdt, miközben két remegő kezébe fogta az arcomat. – Ivan, csinálj valamit! Ivan!

Csak a fegyvert tartó fiút néztem a könnyeimen keresztül, ahogyan üres tekintete a tanterembe érkező egyenruhások között cikázott. A fájdalom a vállamból az egész testembe kisugárzott, összeszorítottam a fogamat és próbáltam nem felnyögni.

Meglőttek.

Meglőttek.

– Dobd el a fegyvert, fiam! Már vége… – Puff.

A fiú nem hallgatta végig a rendőr beszédét. Nem gondolkodott egy másodpercet sem, mielőtt a halántékához szorította a pisztolyt. A durranással együtt esett össze, vére bemocskolta az irodalomterem koszos padlóját. Csengett a fülem és megrándult a testem, de lehet, hogy nem a látvány tehetett róla, hanem a húsomba mélyedő golyó.

– Ivan!

– Segítsenek, meglőtték! – Ivan hangja. A rendőröknek szólhatott. – Felix, engedd oda őket!

– Rosie, ne halj meg, kérlek! – Felix esdeklő hangja elcsuklott, és ahogyan törölgette a könnyeimet, a sajátja folyt a helyükre. Ahogy néztem kék tekintetét, összemosódott a látvány a plafon piszkosfehér színével. El fogom veszíteni az eszméletem. Meg fogok halni. – Rosie, maradj életben, kérlek!

A lányok. Mi lehet a lányokkal? Nekik emelt irodalmuk volt – lent vannak a földszinten. Hozzájuk hamarabb elért a lövöldöző. Meghaltak vajon?

– Eve és Astrid. – Kimondtam, vagy csak gondoltam?

A fájdalom lehúzta a szemhéjamat, és feje tetejére állt a világ. Összefolytak a zokogások és a rendőrök szavai, miközben apró, fényes pöttyök jelentek meg előttem az egyre sötétülő világban. Az sem segített, hogy az áprilisi napfény rám vetült, amikor a rendőrök leszakították rólam Felixet. Mentők érkeztek, átvették a helyét, miközben táskájukat sebtében leejtették a földre, és letérdeltek mellém.

– Felix. – Kimondtam, vagy csak gondoltam?

– Itt vagyok, Rosie, itt vagyunk.

Kimondtam.

– A lányok. Eve és…

– Astrid! – Felix lába dobogott a padlón, ahogy a rendőrök felszólításá figyelmen kívül hagyva kirohant a teremből.

Elfogyott az erőm. A sötétség magába szippantott.

Huszonkét hónappal

azután

Prológus

Rosie Adkins

A mennydörgés hangja mindig visszarepít arra a napra.

Érzem a pánikot, ami átjárt. Látom a káoszt, ami kitört. Hallom a pisztolyt, ahogy elsült. Egyszer. Kétszer. Sorozatban, újra és újra. A könnyeink és a félelmünk által teremtett pokolban csak a halál ült néma csendben közöttünk.

A szobám jobb oldali falát teljesen beterítette az ablak – igazi pech, amikor elfelejtem behúzni a sötétítőt, mert a téli, viharos időjárásban egy fehér villámlás az egész helyiséget képes bevilágítani. Hunyorogtam a fénytől, de nem mozdultam, helyette az ágyamban fekve bámultam a kinti délután sötétségét, és számolni kezdtem. Éreztem az izzadságomat végigfolyni a gerincemen, mielőtt megszáradt hideg bőrömön, egészen átáztatta a felsőmet. A rémálmoktól mindig verejtékezve ébredek.

Tudtam, hogy jönni fog a dörgés, mint egy kislány, automatikusan összeszorítottam a szemem, amikor meghallottam. Forró könnycseppek folytak az arcomra, és mélyeket lélegeztem, hogy leküzdjem az emlékképeket. A fegyverről. A vérről. A pánikról.

Hosszú percekig mozdulatlanul feküdtem az ágyamban. Éreztem, hogy kezdem elveszíteni a kontrollt, éreztem, ahogyan a pánik éles karmai tépik a húsomat – stabilizálásra volt szükségem, mégpedig azonnal.

Az óra az éjjeliszekrényemen délután hatot mutatott. Talán három körül dőlhettem ki – mentségemre szóljon, a hétköznapokban tartottam magam, de hétvégén megtehettem, hogy egy kicsit elazítsak. Hiszen akkor senki nem látott.

Legalább fél óra kellett, hogy végre felkelje az ágyból és a hosszú folyosón keresztül kibotorkáljak a penthouse óriási nappalijába. Bekapcsolva hagytam a falra szerelt tévét – megvilágította a kanapén hagyott takarók és plédek sokaságát, az előtte lévő asztalon magányosan álló, félig megevett áfonyás sajttortát, na meg a hanyagul szétdobált gyógyszereimet is.

Zoloft a hangulatjavításra. Quetiapine az emlékbetörések elkerülésére. Prazosin a rémálmok ellen.

Legszívesebben mindegyiket kidobnám az ablakon. Utálom a hatásukat, éppen ezért nem is mindig szedem őket. Tizennyolc hónapja írta fel nekem a pszichiáterem, miután megkaptam a poszttraumásstressz-zavar diagnózisát. Akárhogy is, azt meg kell hagynom, néha jól jönnek. Például, amikor arra van szükségem, hogy teljesen elkábítsanak.

Kipattintottam egy-egy pirulát mindegyikből, aztán az asztalon lévő fél pohár vízzel lenyeltem őket, azt képzelve, hogy csak rossz ízű cukorkák. Fintorogtam a keserű utóhatástól, miközben elindultam a hatalma erkélyajtó felé. Melltartóra és bugyira vetkőztem, és a kinti márványcsempén mezítláb sétáltam a medencéhez, majd lassan elmerültem a meleg vízben. A forróság kontrasztban állt a készülődő vihar ridegségével – egész éjjel esni fog az eső, ez biztos. Szerencsére az erkélyem fedett.

Másfél éve lakom a Willard Adkins Hotel tetőtéri lakásában. Amikor az egyetem miatt ideköltöztem New Yorkba, apa felajánlotta, hogy vesz egy házat, de nem akartam, hogy erre költsön, ugyanis kicsit sem terveztem ebben a városban leélni az életem. Nem is volt kérdés, hogy jó lesz nekem ez a penthouse – pluszpont, hogy a személyzettel nem kell csevegnem, mert kerülnek, mint a tüzet, hiszen nem akarják véletlenül megsérteni a tulaj lányát.

Megint kettészelte egy villámlás az eget – újra számolni kezdtem, és közben a jobb vállamnál lévő sebre csúsztattam az ujjaimat. A heg megkeményedett, kiemelkedett az egészséges bőrből. Szabálytalan és hullámos volt, akár egy durva kötél. Rücskös és idegen, mintha egy másik test darabja tapadt volna rám. Mint egy repedés, egy kemény kéreg, vagy mint egy megolvadt viaszcsepp, ami ráégett a bőrömre.

Hipertrófiás hegnek nevezik az ilyesféle módon gyógyult sebeket. Akkor keletkeznek, ha a szövetsérülés túl mélyre hatolt, vagy ha a műtét sikere megkívánta az agresszív beavatkozást – esetemben mindkettő fennállt. Elkerülhetetlen volt, hogy ez a kilenc és fél centis szörnyeteg rám tapadjon.

Tizennégy. Tizennégynél csapott le a dörgés, én pedig ösztönösen összeszorítottam a szemem.

Hátradőltem a medence peremére, és hagytam, hogy a szél felkkapja az emlékeimet is. Kitapogattam a földön a cigarettásdobozomat és anélkül gyújtottam rá, hogy felemelkedtem volna. A nikotint a tüdőmbe fogadtam, és hosszan kifújtam a füstöt a nagyvilágba.

Két hónap híján két éve, hogy megtörtént a portlandi iskolai lövöldözés. A tragikus csapás híre – így nevezik sokszor a tévések – nemzetközi hír lett. A harminchárom halottal a Portlandi Állami Gimnázium kivívta a helyét a nagyok között. Az eddigieknél is inkább napirendre került a politikai vitákban a fegyvertartás kérdése, és mindenki ezt az esetet hozza fel, ha elrettentő példát kell felmutatni. Az USA legtöbb államában fontos intézkedések történtek a nagyobb tömegeket vonzó helyek védelme és könnyebb ellenőrzése érdekében – legyen szó általános és középiskolákról, plázákról vagy éppen kórházakról. A világ egy kicsit megállt két hónap híján két éve, április tizenötödikén. Aztán újra elindult. Nélkülem.

A túlélőkről mindig statisztikai adatként beszélnek. Már magától a megnevezéstől is borsódzik a hátam.

Túlélő.

Szerencsés túlélő.

A hívők szerint isten volt velem a műtőasztalon. Az orvosok szerint anatómiai siker, hogy egy ilyen mértékű artériás vérzést túléltem. Mások csodaként emlegetik.

Én inkább mindössze balszerencseként.

Hiszen mit ér az élet, ha azon kívül mindenedet elvesztetted?

Nem figyeltem az időt, de amikor éreztem, hogy kezdenek elnehezülni a végtagjaim, tudtam, hogy körülbelül fél óra telhetett el azóta, hogy bevettem a gyógyszereket. Azt mondogatom magamnak, hogy nem szeretem a hatásukat, ami igaz: eltompítanak, és a gondolataimmal együtt kivesznek belőlem is egy darabot. De az az igazság, hogy éppen emiatt szeretem is őket. Jelen vagyok, de mégsem. A gondolataim lelassulnak. Nincs öröm, de szomorúság és szorongás sem.

Hangos és rövid csilingeléssel jelezte a lift, hogy megérkezett. Az erkély mögöttem lévő üvegajtaján keresztül pont láthattam volna, hogy ki érkezett, de anélkül is tudtam. Már a léptek súlyát felismertem, a hangzását, ahogy egyre közelített.

Két hónap híján két éve minden egyes alkalommal, amikor vihar sújt le New York utcáira, ő megjelenik a lakásomban. Nem beszélgetünk – egy kezemen össze tudnám számolni, hogy az elmúlt időben hány percet kommunikáltunk egymással. Talán, ha kedvelném őt és ő is kedvelne engem, más lenne a helyzet.

– Kurva hideg van itt kint. – Raiden Wolf mély hangja elnyomta a szél süvítését közöttünk.

Kelletlenül oldalra fordítottam a fejem, hogy hátranézhessek, aztán sóhajtottam. Csukott szemmel feküdt a medence szélén, egyik tenyerét a feje alatt mintegy kispárnának használva.

Raiden kifejezetten nem a barátom, de az ismeretségünk viszonylag régre nyúlik vissza. A három évvel ezelőtti tavaszon jöttem össze a legjobb barátjával. Aaron hónapokig koslatott utánam és minden pénteken csatlakozott hozzám, amikor a barátaimmal beültünk abba a kocsmába, ami minden bizonnyal az egyetlen volt Portlandben, ahol huszonegy év alattiakat is kiszolgáltak. Vele jött Raiden Wolf is. Aztán meg persze magába bolondította Eve barátnőmet, ezért akaratlanul is össze voltunk kötve több ízben.

Nagy szerelem alakult ki köztük. Mély. Érzelmes. Valódi. Valódi gyógyír volt Eve ennek a srácnak, de az élet elválasztotta őket. Az iskolai lövöldözés megviselte Raiden húgát, így a fiú nemcsak őt, de még az apjukat is magához vette, és elköltöztette őket az Államok másik felére, hogy kiszakadjanak abból a városból, ami számukra a kelleténél több szomorúságot okozott. A fene se gondolta, hogy találkozunk.

Ahelyett, hogy válaszoltam volna, inkább újra az égre emeltem a tekintetemet.

Raiden nem volt a szívem csücske – én sem neki. Az Eve-vel való kapcsolata alatt próbáltam elkerülni és minél kevesebbet beszélni vele, mert a legtöbbször felidegesített. Egy makacs öszvér. Eve barátnőmet nagyon szerette, azt meg kell hagyni, de ettől még nem nyerte el a tetszésemet.

Talán el is felejtettük volna, hogy egy városba költöztünk a lövöldözés után, ha én nem szakítok a legjobb barátjával.

Aaron… ő volt a tökéletes fiú. Biztos vagyok benne, hogy ha a lövöldözés nem történik meg, mi ketten egy szép napon összeházasodunk. Mindent megadott nekem, amire szükségem volt, és itt nem az anyagi dolgokra gondolok. Szerelem. Szeretet. Támogatás. Humor. Szenvedély. Egy rossz szavam sem volt rá.

A lövöldözés azonban megtört engem, és ezt a kapcsolatunk is megsínylette. Az emlékek és a gyász miatt teljesen magamba zárkóztam, és képtelen voltam elviselni az embereket magam mellett – őt is beleértve. Türelmesen kezelte a helyzetet, és tudom, hogy kitartott volna mellettem; még arra is képes lett volna, hogy New Yorkba költözzön velem, de én nem akartam.

Helyette szakítottam. Eldobtam őt magamtól.

Nem váltunk el rosszul. Megértette az okokat, és pár hétig gyakran beszéltünk telefonon a kiköltözésem után is. Egyszer, egy videochat közben látta, hogy a nyári záporban megdörrenő ég hangjára elsápadtam, és bevallottam neki, hogy a dörgés a lövések hangjára emlékeztet. Az emberek halálára. A vér szétfröccsenésére az osztályteremben.

A következő vihar idejére Raiden Wolf már a lakásomban volt. Nem tudom, hogyan jutott fel az első két alkalommal, mert különleges kártya kell a liftben ahhoz, hogy a penthouse-ba hozzon, de minden bizonnyal azért járt sikerrel, mert még a bugyit is képes lebeszélni a recepcióslányról. Biztos vagyok benne, hogy Aaron kérte meg, hogy ne hagyjon egyedül. Amikor rájöttem, hogy nem szabadulok tőle, szóltam a recepción, hogy adjanak neki ideiglenesen egy kártyakulcsot – tuti, azt hiszik, kavarok vele, vagy valami, de nem érdekel. Azt hiszem, hogy… nos, inkább vagyok néma csendbe egy olyan ember mellett, akit ki nem állhatok, mint egyedül a mennydörgés ördögi kacajával.

Ahogy teltek a percek, úgy árasztotta el a köd az elmémet. Amikor a plafonra néztem, úgy forgott velem a lámpa is, mint a szél. A víz elnehezült, és a szél süvítése egybemosódott a háttérzajokkal. Ilyenkor egy kicsit minden kevésbé élő.

A testem nehézzé vált, mintha visszatartott volna minden mozdulatomban. Mintha a végtagjaim nem is az enyémek lennének, csak valahogy hozzám erősítették volna őket. A múlt, ami eddig ordított a fejemben, hátrébb csúszott és elhalkult.

– Hé, Rosie! – Raiden ismét megszólalt, én pedig sóhajtottam egyet.

Nem azért, mert beszélt, hanem mert tudtam, mit fog mondani. Hallottam a hanglejtéséből. Pontosan egy évvel ezelőtt megtörtént már ugyanez.

Túl lassan pislogtam, és próbáltam valamibe kapaszkodni, hogy ne veszítsem el teljesen a jelen. Olyanok voltak a gondolataim, mintha egy vastag és piszkos üvegen keresztül néztem volna őket: tudtam, hogy ott vannak, mégsem értem el őket.

Egy pillanatra átfutott rajtam a felismerés, hogy ezért utálom annyira ezeket a gyógyszereket. És ezért is szeretem őket. Mert ilyenkor… ilyenkor minden elcsendesedik. Még én is.

– Mondd, Raiden!

– Boldog születésnapot!

Megint villámlott. Elkezdtem számolni, de ezúttal belezavarodtam. A számok összefolytak a fejemben, mintha valaki megkeverte volna őket. Mosolyogva csuktam be a szemem, amikor végre beütöttek a gyógyszerek.

Már nem voltam rosszul. Igazából… nem is nagyon voltam.

1. fejezet

Alex Jones

‚

– Utálom New Yorkot – morogtam az orrom alatt, amikor a taxiból kilépve egy pocsolyában landolt a lábam.

Leráztam a cipőmet, és mélyet sóhajtottam, hogy megőrizzem a nyugalmamat. Szmog áramlott a tüdőmbe – ahhoz képest, hogy Manhattan gazdag negyedében voltunk, igen szar volt a levegő. Biztos a sok kocsi tehetett róla, ami még vasárnap reggel is beterítette az utakat.

– Most vagy először New Yorkban – kuncogott mögöttem Xavier. A taxis kiszállt, és a csomagtartóhoz sietett, hogy kivegye a csomagjainkat. – Te ragaszkodtál ahhoz, hogy jönni akarsz.

– Hadd segítsek, haver! – léptem a sofőr mellé, szert téve ezzel egy újabb pocsolyás incidensre. – Amúgy nem hagytál volna otthon akkor sem, ha azt akarom.

– De, szívesen otthon hagytalak volna. Így is minden héten legalább kétszer bámulom a képedet. Szinte felüdülés lett volna egy kis szünet.

Megcsóváltam a fejem, de azért vigyorogtam Xavier megjegyzésén, miközben kiemeltem az egyik bőröndjét a csomagtartóból. Amikor bepakoltunk erre az útra, egyikünknek sem volt fogalma arról, hogy pontosan meddig is fog tartani. Azzal azért tisztában voltunk, hogy nem egy-két nap lesz, ettől függetlenül én könnyen belefértem egy nagy méretű utazótáskába. Xavier nyilván nem, mert rosszabb, mint egy házasodni készülő nő.

Kezet fogtam a taxissal, Xavier pedig követte a példát. Jókora borravalót adott neki, amit a srác nem győzött elégszer megköszönni. Nem csodálom – többet kapott, mint amennyit három fuvarral szerezne.

Mindent el lehet mondani Xavier Holtról, de azt, hogy fukar, pont nem. A pali azóta tömve van pénzzel, hogy felsírt a szülőszobában, de helyén van a szíve, sosem félt adni.

Ahogy elhajtott a taxi, alaposan megnéztem az előttünk magasodó hotelt. A szürke, viharos fényben sötéten magasodott fölénk – fekete kőből álló, hosszú falai voltak, legalább háromméteres ajtaját és a temérdek ablakának szegélyét bordó márvány borította. Szépen ki volt világítva néhány rá- és köré szerelt lámpával, kiemelve a környezetéből. A bejárat előtt két egyenruhás férfi állt vigyázzban, minden bizonnyal várva, hogy közelebb lépjünk – tisztelettudók voltak annyira, hogy addig ne zavarjanak.

A helyről lerítt a luxus. Nyilván. Xavier nem is választana mást.

– Ennél giccsesebb hotelt nem tudtál volna választani?

– Mindig itt szállok meg, amikor New Yorkban járok. Jó a személyzet és finom a kaja – vonta meg hanyagul a vállát Xavier, én pedig fintorogtam. Nem győzött meg. – Na! Van bár is. Ha jól viselkedsz, veszek neked egy almalevet.

– Úgy nézek ki, mint egy kölyök?

– Számomra igen.

– Huszonhárom vagyok.

– Kölyök.

Forgattam a szemem, és Xavierre hagytam. Öt évvel idősebb nálam, de néha úgy viselkedik, mintha legalábbis ő lenne Yoda mester. Inkább a farmerom zsebébe csúsztattam a kezem, és elindultam az épület felé. Ahogy a londinerek közelébe értünk, eltűnt róluk a visszafogottság álarca.

– Üdvözöljük önöket a W. A. Hotelben! – szólalt meg az egyik, hol rám, hol Xavierre nézve. – Mr. Holt, örülünk, hogy újra láthatjuk!

– Kösz, Conrad. Hogy van a kis hercegnőd?

A Conrad nevű tag egy másodpercre kiesett a szerepéből, és szélesen elmosolyodott.

– Rossz, mint a bűn. De minden nap egy áldás vele.

Aha, biztos a lányáról beszélnek.

– Azt meghiszem.

– És Biancával mi a helyzet?

A mellettem álló srácnak a szeméig ért a vigyora, amikor rákérdeztek a húgára. Az említett lény egyébként a tizenkettőt tölti be a nyáron, és szinte úgy érzem, hogy az elmúlt hét évben az én húgommá is vált. Nem mintha nem lenne elég a sajátom – Judy tizenhét évesen kitesz négy másik lánytestvért. Ha még egy pasijának be kell mutatkoznom, lehet, hogy a falra mászom. Az utóbbi egy rockbanda énekese volt, aki már nekem is túl laza volt. Amikor Xavier meglátta, elsápadt. Mondjuk, el is ijesztette szerencsétlen húgomtól.

„– Ezt muszáj volt? – tárta szét két karját Judy értetlenül a nappalink közepén. Összeszorította a száját és tűzgolyókat küldött mogyoróbarna tekintetével Xavier felé, aki a nemrég becsapott bejárati ajtó előtt állt és valamilyen nem létező szöszt sepert le a pulóveréről. – Vele most épp mi bajod volt?

– Úgy nézett ki, mint akiről pár év múlva a Netflix csinálni fog egy bűnügyi dokumentumfilmet.

Szélesen vigyorogtam a kanapén ülve – természetesen egyetértettem Xavierrel, de örültem, hogy nem nekem kellett kipaterolni a srácot a házból. Judy megcsóválta a fejét, göndör fürtjei csak úgy követték a mozdulatát. Nem tudtam nem észrevenni, hogy ahogy idősödik, úgy válik egyre jobban a nővérünk kiköpött másává.

– Előítéletes vagy, Xavier.

– Ez legyen a legnagyobb bajom. Nem fogom hagyni, hogy ilyen senkiháziaknak jusson az a szerencse, hogy téged nevezzenek meg barátnőjükként.

Judy fújtatott, majd az orra alatt káromkodva bevonult a konyhába. Ahogy Xavier fütyörészve lehúzta a cipőjét is, mosolyogva figyeltem őt. Megindult felém a kanapéhoz, és miközben elhaladt előttem, a mellettem lévő komódon pihenő képkerethez ért. Megsimogatta a tetejét, és talán észre sem vette ezt a cselekedetét, annyira ösztönösen jött neki.

De én észrevettem. Mindig észreveszem.

– Mi a helyzet? Lefoglaltad már a jegyeket? – kérdezte, ahogy lehuppant mellém.

Én is adtam egy pillantást a fotónak – Aurora vidáman figyelt minket, vigyora még színesebbre festette az amúgy is tarka képet. Tényleg nem túlzás azt kijelenteni, hogy Judy lassan úgy néz ki, mintha az ikertestvére lenne. Szinte hallottam, ahogy Aurora egyetért velem.”

– …úgyhogy elég izgalmas időszaknak nézünk elébe – megráztam a fejem, hogy visszacsöppenjek a jelenbe, ahol Xavier jókedvűen csevegett a londinerekkel. Még pont időben kezdtem el figyelni, mert épp rám mutatott. – Azért is hoztam most magammal Alexet. Alex, ők itt Conrad és Felipe.

Illedelmesen kezet fogtam a srácokkal, és megpróbáltam legalább úgy tenni, mintha bekapcsolódtam volna a beszélgetésbe. Egyáltalán nem úgy viselkedtek Xavierrel, mintha egy fizetővendég lenne – mondjuk, ez nem meglepő. Xavier Holtnak ugyanis megvan az a tulajdonsága, hogy képes bárkivel összebarátkozni, ha tíz percnél többet beszél az illetővel. Sajnos szerethető is, ezért a legtöbben vevők a társaságára.

Amennyire én utálom a felszínes beszélgetéseket és a tömeget, ő pont annyira feltalálja magát benne. Ugyanannyira gördülékenyen megy neki az ismerkedés, mint a lélegzés. Néha utálom ezt benne, mert ez azt jelenti, hogy ha együtt megyünk valahova, minden sarkon meg kell állni beszélgetni valakivel – pont, mint most. Az sem segített a helyzeten, hogy csak egy póló volt rajtam, és kurvára kezdtem fázni.

Szerencsére Xavier is érezte, hogy átrepültünk pár államot, ezért lassacskán be is mentünk a hotelbe. Nem engedte a londinereknek, hogy segítsenek a csomagjainkkal, noha ez lett volna a dolguk – világossá vált, hogy Xavier számára ebben az épületben a dolgozók inkább barátok, mintsem munkaerők.

A hotel belsejében is a fekete szín dominált: a sötét csempe, akár a tükör, visszaverte a lépteinket és az arcunkat. A szürkére festett falakon drága festmények lógtak, előttük bőrfotelek és üvegasztalok terpeszkedtek. Az a bizonyos bár, amiről Xavier beszélt, a kiírás alapján balra volt, a Michelin-csillagos étterem meg jobbra. Wellnessrészleggel és edzőteremmel is büszkélkedett a hely, sőt bel- és kültéri medencével is – legalábbis ezeket tudtam leolvasni a falakra ragasztott tájékoztatókból, amelyek nyilakkal jelezték, mi merre található a hallból éppen erre vagy arra fordulva.

Xavier nem nézelődött, mint én – mire észbe kaptam, ő már a recepcióspultra könyökölve vigyorgott a mögötte álló nőre. Fiatalabb, gyönyörű vörös hajú, hatalmas kék szempárral és szeplős arccal.

– Még mindig te vagy itt a legszebb látvány, Dorothy – bókolt Xavier a nőnek, aki erre forgatta a szemét. – Egyenesen ragyogsz!

– Lehet, hogy azért, mert két hete jöttem vissza a szülési szabadságról.

A haverom arcára pont akkor került egy boldog és hitetlenkedő mosoly, amikor mellé könyököltem a pultra. A nő szeme megtalált engem, aztán újra Xavier felé fordult, majd visszapillantott rám. Nem hibáztatom – jó nagy kontraszt volt köztünk a szövetkabátok ördögével.

– Nem mondod, hogy csináltál egy miniverziót magadból!

– Igazából Philből. De igen – bólintott Dorothy. – Xaviernek neveztem el a tiszteletedre.

Xaviernek kiguvadt a szeme örömében.

– Tényleg?

– Nem.

– Nem ér így játszadozni egy férfi érzelmeivel, Dorothy.

– Pedig ez vagyok én – vigyorgott a nő gonoszan, miközben szemét az előtte lévő képernyőre szegezte. Gyorsan kattintott párat, aztán felnézett rám. – Te pedig biztosan Alex vagy. Pislogj kettőt, ha Xavier fogva tart téged!

Beszálltam a poénba és egyből pislogtam kettőt. Miközben Xavier az oldalamba könyökölt, Dorothy elnevette magát – fejben biztos besorolt a másik mellé, vagyis megkaptam a zöld jelzést.

– Inkább ő tart fogva engem, de ne zavartasd magad!

– Ugyan, téged nem tartana fogva senki. Ahogy kinyitnád a szádat, el is engednének.

– Kedvelem őt – intettem a fejemmel Dorothyra, ahogy Xavierre néztem. A srác a szemét forgatta, és már kezdte volna a rizsát, ha a recepciós nem szólal meg előtte.

– Én is örülök, hogy Xavier végre nem egyedül jött, és lesz, aki lefoglalja, így talán leszáll rólam. Bár nem tudtam, hogy vannak barátai.

– Ó, szívem, messze állok attól, hogy a barátja legyek.

– Minek nekem barát, ha vannak ellenségeim? – tette fel a költői kérdést Xavier, ahogyan rám és Dorothyra pillantott.

– Ez a beszéd – mondta utóbbi, aztán térült-fordult egyet, és magához vett két fekete kártyát. – Pár perc, és végzünk is a bejelentkezéssel. Alex, szeretném elkérni az adataidat a hitelesítéshez. Xavier, te visszatérő vendégünk vagy sajnos, úgyhogy ezt a részt megúsztad. Ha jól gondolom, az esetleges extra fogyasztások ellenében engedélyezed a bankkártyád terhelését?

– Így van – válaszolt Xavier, miközben én elővettem a farzsebemből a pénztárcámat és a pultra csúsztattam a személyimet. Xavier a fejével felém bökött. – És az ő extráit is az én számlámhoz csapjátok!

Már meg sem kíséreltem az ellenkezést. Három-négy évig még próbálkoztam, mert kurvára utálom, hogy egy fityinget sem költhetek, ha Xavierrel vagyok, de rájöttem, hogy felesleges veszekednem vele. Pedig tényleg nem értem, miért csinálja ezt – az általa vezetett galéria bevételének negyven százaléka az én zsebembe csusszan, ez több mint elég a megélhetésre. A másik negyven egy takarékszámlán gyarapodik Judy részére azt várva, hogy a lány betöltse a huszonegyet és jogot szerezhessen rá. Xavier pedig a galéria bevételének maradék húsz százalékából gazdálkodik – nem mintha szüksége lenne rá. Zsebpénz, körülbelül ennyit ér neki.

A galériának már az első évben, öt esztendeje is hatalmas sikere volt. Szezonális látványosság Salt Lake Cityben – csak télen és nyáron várja a látogatókat, amiben ettől függetlenül minden alkalommal bővelkedik. A festők között elismert nevek is megcsodálták már a kiállított műveket; sokan többször is, újra és újra. Egy ideje már Xavier is érzi, hogy kezdi kinőni magát, és tulajdonképpen ezért is vagyunk itt: hogy bővítsük.

Régi álma, hogy kitörjünk Utah-ból. Hogy az egész Egyesült Államok ismerje a galériát és a benne rejlő műveket. De nem azért, amiért gondolná az ember – nem a több pénz miatt. Még csak nem is amiatt, mert annyira imádja a művészetet.

Nem. Xavier Holt nincs oda annyira a művészetért – helyette a művész az, ami mozgatja. Illetve egy adott művész.

A nővérem.

A nővérem, Aurora.

Xavier Holt eldöntötte, hogy a halála után halhatatlanná teszi őt, és addig nem áll meg, amíg el nem éri a célját.

Hét évvel ezelőtt történt. Egy végzetes este, egy autóbaleset. Reggel elköszöntem a tőle egy homlokára adott puszival, és az volt az utolsó alkalom, hogy élőben láttam. Nem sokkal korábban töltötte be a tizenkilencedik évét – a huszadikat már nem érte meg.

A halála előtt jött össze Xavierrel, aki nemcsak hogy szerelmes volt belé, de egyenesen istenítette őt – foggal-körömmel ragaszkodik mindenhez, ami egy kicsit is magába szívta a lelkét. Talán ez az egyik oka, hogy fogta a műveit és galériát épített belőlük. Azt hiszem, még máig nem dolgozta fel teljesen a halálát, és egy részem úgy gondolja, hogy soha nem is fogja.

Persze ezzel nincs egyedül.

Aurora nélkül kicsit fakóbb az élet. Nem sokszor mondtam neki, de ő volt a mindenem. Apánk korán meghalt, anyánk pedig az alkoholhoz fordult a hiányában, és lelépett. Aurora volt az, aki gondoskodott rólam és Judyról – nélküle viccen kívül éhen haltunk volna. Nemcsak a nővérem volt, de az anyám és az apám is. Amikor meghalt, sokáig még elfogadni sem akartam, hogy végleg elment. Tizenhat voltam, de úgy viselkedtem, mintha egy kisgyerek lennék, aki még hisz a csodákban – éjszakákat töltöttem azzal, hogy néztem az ajtót, várva azt, hogy egyszer csak hazajön. A szobájába egyszer sem tudtam belépni. Kicsit sem bántam, amikor a galéria megnyitása után egy évvel Xavier vett nekünk egy házat és elköltözhettünk. Azelőtt is venni akart már, de nem voltam hajlandó elfogadni azt a pénzt, ami nem a galériából jött – igaz, sokszor meg sem hallotta, hogy elutasítottam. Ha nem fogadtam el a pénzt, hát vett nekem rajta valamit.

Sokszor elgondolkodtam azon, miért maradt velünk.

Addigra már anyám is visszajött hozzánk, így éhen nem haltunk volna éppenséggel. Talán azért nem hagyott magunkra, mert annyira megvetettem a nőt, hogy egy légtérben sem tudtam vele tartózkodni – akkor sem fogadtam volna el a gondoskodását, ha abba belehaltam volna. Senkitől sem fogadtam el, ha már itt tartunk. Kurvára utáltam, hogy körülöttem legyeskedtek az emberek, és mindenkit elhessegettem magamtól – kivéve Xaviert, mert őt rohadtul nem tudtam, pedig nagyon próbálkoztam. Akkor még nem voltam tisztában vele, de most már tudom, hogy megmentette az életemet.

– Menj fel és cuccolj le! – zökkentett ki a gondolataim közül, miközben lazán támaszkodott a pultnál. – Elintézem a papírokat, és megyek utánad.

Nem is lehettem volna hálásabb ezért az apró utasításért. Még egy bájcsevej, és biztos, hogy türelmetlen lettem volna.

Amikor beszálltam a liftbe a bőröndjeinkkel, örültem, hogy csak a tükörképem az, ami visszanézett rám. Automatikusan a nyakamban lógó ezüstlánccal kezdtek játszadozni az ujjaim, miközben fejemet a falnak döntöttem, és csukott szemmel kifújtam a feszültséget magamból.

Holnap találkozunk a művészeti ügynökkel, aki majd elmondja nekünk, hogyan kellene nagyobbá tenni a galériát. Kicsit meg vagyunk lőve, mert ugyebár több mű nincs, mint amennyi Salt Lake Cityben ki van állítva – Xavier nem hajlandó keverni Aurora rajzait és festményeit más ember alkotásaival. Azonban ez azt eredményezi, hogy nem gyarapodik a készletünk, ergo több galériát sem tudunk létrehozni, mondjuk, az ország több pontján. Ezért találkozunk a művészeti ügynökkel, hátha neki lesz ötlete.

A penthouse a harmincegyedik emeletet foglalja el a hotelben. Mondtam Xaviernek, hogy két sima szoba is jó lenne, de ő ragaszkodott a penthouse-hoz – elmesélte, hogy amikor három évvel ezelőtt erre járt, akkor is ott szállt meg, és most is ott akar, mert saját bárpult és medence tartozik a lakosztályhoz, ami neki bejön. Engem meg nyilván húz magával, mert „van három vendégszoba a főszobán kívül, és az egyiket meg-
kaphatom, de a főszoba az övé”.

Mintha kellene nekem a flancos főszobája.

Miután végre kinyílt a lift, a nappaliba léptünk ki. Xavier nem hazudott abban, hogy minden van, amit a szem, száj és luxus kíván, de nem tudtam teljes egészében rácsodálkozni a gazdag kiépítésre, ugyanis volt valami, ami elvonta a figyelmemet: a penthouse-ban volt laktak.

A hatalmas fekete tér bal oldali falát teljes egészében beöltő tévében halkan morajlott valami sorozat. A vele szemben elterülő hófehér kanapén, amin egy kisebb általános iskolás osztály is elférne, a párnák és a plüssplédek félig lelógva gyűrődtek, a garnitúra előtt lévő, szépen megmunkált faasztalon egy üveg pezsgő és egy félig kiürült pezsgőspohár pihent, amelyen vörös rúzsfolt nyoma látszott. A lift mellett közvetlenül balra húzódó bárpulton, amely mögött széles italválaszték látszot ízlésesen megvilágítva, egy női táska állt, hanyagul ott hagyva. A lámpa is fel volt kapcsolva, a részletgazdag csillár törtfehér fénybe borította a teret – sőt, még a lifttel szemben lévő teljes üveges ajtón túl, az erkélyen is díszkivilágítás égett.

Itt egyértelműen élt valaki.

Jobb, ha azon nyomban visszamegyek a recepcióra, és szólok valakinek erről.

Már fordultam is vissza a lifthez, de megállított a nappaliból jobbra nyíló hosszú folyosóról a nesz: kinyílt az utolsó ajtó.

Hosszú aranytincseket láttam csupán, mielőtt annak tulajdonosa egy másik ajtó mögött eltűnt anélkül, hogy körülnézett volna. Abban sem voltam biztos, hogy élő embert láttam-e, esetleg valamilyen elveszett lelket, aki halála után kóborol ebben az óriási lakásban.

A használati tárgyakból és a nyomokból kiindulva – na meg abból a másodperc töredéke alatt látott testfelépítésből – egyértelművé vált, hogy egy nő lakik itt.

Két lehetőség rajzolódott ki bennem. Az egyik, hogy elhúzom a csíkot és lemegyek a recepcióra, mielőtt kijön a csaj, és rám süti, hogy valami betörő vagyok, vagy hasonló. Ok nélkül megijeszteném azzal, hogy egy idegen férfit talál a nappalijában – de persze ki tudja, hogy ténylegesen itt él-e. Lehet, hogy egy nagyon ügyes betörő, aki a hotel személyzetének tudtán kívül jogtalanul húzza meg magát ezen a laza százötven négyzetméteren. A másik lehetőségem, hogy szembesítem, és megpróbálom vele együtt megoldani a problémát. Ha rendszerhiba történt, az ő érdek is, hogy kitaláljuk a továbbiakat. Ha pedig betolakodó, legalább nem lesz lehetősége elmenekülni.

Vízzubogás hallatszott, mintha valaki lehúzta volna a vécét, aztán pedig gyengébb csobogás, ami a kézmosásra utalt.

Gondolom, elkéstem a döntéssel.

Igen.

Lenyomódott a kilincs.

2. fejezet

Alex Jones

‚

Akkora pólót viselt, amibe én is biztosan beleférnék.

Egészen a combja közepéig ért, és látni engedte hosszú lábát. A szőke tincsek a melle alját verdesték, és ziláltan keretezték arcát, ami olyan sápadt volt, mintha valaki végighúzott volna rajta egy fehér vízfestékben áztatott ecsetet. Telt ajka száraz volt, az izzó zöld szempárt pedig súlyos, duzzadt fekete karikák ölelték körül. Talán velem egyidős lehetett, és pont úgy nézett ki, mint aki fiatalsága összes percét kiélte volna az elmúlt pár órában. Mint aki épphogy túlélte az éjszakát, de még nem érkezett vissza belőle. Mint egy gazdag kiscsaj, aki minden este megpróbálja felélni a szülei vagyonát.

Észrevette, hogy nincs egyedül: megállt a folyosón, és fáradt tekintettel végigmért. Az arcomnak épp csak egy másodperc figyelmet adott, aztán szinte reflexből lepillantott a kezemre, mintha keresett volna valamit. Ellenőrizte volna, hogy nincs-e nálam olyan eszköz, amivel árthatok neki?

Amikor megválaszolta magának a kérdését, hanyagul lenézett a mögöttem álló bőröndökre. A ridegségét tanulmányozni is lehetett volna – kíváncsi voltam, hogy még mindig szét van-e csúszva egy átbulizott éjszaka után, vagy egyszerűen csak ennyire unottan áll az élethez. Egy biztos: rohadt bizarr, hogy szinte reakció nélkül fogadta a jelenlétemet.

Ami pedig a legrosszabb, hogy az istenért sem szólalt volna meg. Nekem kellett megtörnöm a csendet.

– Helló! – mondtam lazán. – Biztos vagyok benne, hogy ez mindkettőnknek kellemetlen, de szerintem becsúszhatott valami hiba a rendszerbe. Mai naptól foglalás van a lakáson. Elfelejtettél kiköltözni, vagy…?

Vártam, hogy a lány esetleg a mondandóm közepébe vágjon, vagy legalább reagáljon a szavaimra, de egyiket sem tette. Legalább két másodperc eltelt, mire egyáltalán megmozdult és a bőröndökről újra rám nézett. Olyan volt, mintha késve érkezne meg hozzá a világ. Mint amikor tizenöt évesen a nővéremmel és a húgommal az antennás tévét néztük, és a hang mindig pár másodperccel lemaradt a kép mögött.

– Ez a lakás az enyém.

Istenbizony nem akartam nevetni, de kicsúszott egy döbbent kuncogás a számon.

Ez a csaj még mindig részeg lenne? Nem tudtam másra gondolni. Úgy tűnt, mintha nem lenne ezen a világon, de azt meg kell hagyni, hogy még így is irigylésre méltó volt az az energia, amivel bír. Az önbizalma az egész teret betöltötte, és egy olyan felsőbbrendűséget sugárzott, amit én kifejezetten nem szeretek.

– Hát, figyu, szerintem ez azért nem teljesen így megy. És hé, nem mondom, hogy a te sarad, vagy ilyesmi, de ez a lakás biztos, hogy le van foglalva mai naptól. Már két hónappal ezelőtt leelőlegeztük.

Csak nézett engem, mintha kellene neki egy kis idő, hogy összerakja a fejében a mondatot.

Egyértelműen van pénze, ez nem is kérdés, elvégre egy ilyen helyet nem engedhetsz meg magadnak, ha csak nincsenek milliók a bankszámládon – vagy éppen a szüleidén. A kiscsaj pont annak a fajtának tűnt, aki előszeretettel játszadozik a bankókkal, és a zöldhasún keresztül kémleli a világot.

– Ez a lakás. Az enyém – ismételte egy fokkal lassabban.

– Jó, akkor menjünk le a recepcióra, és kérdezzünk meg nálunk okosabbakat, hogy mi ez a hacacáré.

– Nincs hozzá kedvem.

Felhúztam a szemöldököm a hirtelen jött pökhendiségen.

– Kár azért a szép arcodért, hogy ilyen magasan hordod az orrodat – csúszott ki a számon.

Nagyon nehéz kihozni a sodromból annyira, hogy vitába bonyolódjam, de az arrogancia kifejezetten olyan tulajdonság, amit nem tudok figyelmen kívül hagyni – főleg, ha rám irányul. Xavier azt mondja, hogy amilyen nyugodt vagyok, olyan lobbanékony. Meg azt is, hogy kikészítem ezzel.

Nem tudom, hány perce kerülhettem bele ebbe a kellemetlen szituba, de most sikerült először kiváltanom reakciót ebből az őrült nőből: fáradt, enervált vigyorra húzta telt ajkát. Szórakoztatták őt a szavaim, ami csak még jobban idegesített.

– Még élvezhető is lenne a kaland, megengedem. De most már elég. Mehetsz, mielőtt bajba kevered magad.

Xavier hangja járt a fejemben, meg a szavai, amiket olyan sokszor hallottam már az évek során: ne csináld a bajt!

Istenre esküszöm, próbáltam hallgatni rá. Tényleg próbáltam.

– Kicsit túl sokat képzelsz magadról, nem gondolod?

– Túl sokat?

Úgy ismételte meg a szavaimat, mintha sértőnek gondolná. Valószínűleg így is van; a hozzá hasonló királykisasszonyok nem szoktak hozzá ahhoz, hogy visszabeszélnek nekik.

– Egyértelműen nem te vagy itt fölényben. Ki van fizetve ez a lakás, te innentől már egy nem kívánt személy vagy itt, lényegtelen, hogy a rendszer hibájából, vagy sem. A te érdeked is, hogy minél hamarabb kiderítsük, mi megy itt.

– És akkor ki van fölényben, netán te?

– Én vagyok a fizetővendég, igen – illetve Xavier, de jobb, ha egyelőre őt nem keverem bele az egyenletbe.

– Okés fizetővendég – indult meg felém lassan a lány a folyosóról. Ösztönösen keresztbe fontam a karom és kihúztam magam, mintha valami vadállat érkezését várnám. – Ne mondd majd, hogy nem figyelmeztettelek!

Egy pillanatra azt hittem, tényleg nekem jön, de az utolsó lépésnél egyszerűen kikerült, mintha ott sem lennék. Bevett egy laza bal kanyart, odasétált a lift melletti bárpulthoz, és elkezdett kotorászni a fekete válltáskájában.

Nem kapkodott, úgy viselkedett, mintha totál egyedül lenne. Mintha pontosan tudná, hogy úgyis az lesz, amit ő akar.

Egy fekete kulcskártyát húzott elő – olyat, amilyet nekünk is adtak a recepción. Ettől valahogy még idegesítőbb lett az egész, mert ezek szerint tényleg jogosan cuccolt be ide.

Odament a lifthez, megnyomta a gombot, és egyetlen pillantásra sem méltatott engem. Csak hátat fordított, mintha én lennék itt a felesleges tényező. Még csak papucsot sem húzott. Mezítláb állt ott a hideg márványon, egy túlméretezett pólóban, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Amikor kinyílt a lift ajtaja, egyszerűen besétált.

– Nos, mi lesz? – pillantott rám. – Nem érek rá egész nap.

Ez a lány biztos, hogy őrült.

A fejemet csóválva álltam be mellé a felvonóba, és a falnak dőlve kereszteztem a bokámat, úgy vártam, hogy becsukódjon az ajtó. Pirosra festett, mandula formára reszelt körömben végződő ujjak nyomták meg a földszint gombját, a tetőtéri lakosztály látványát pedig lassan felváltotta a saját tükörképünk.

– Leszek olyan kedves, hogy a bőröndjeidet nem dobatom a kukába a személyzettel csak azért, mert a nappalimban hagytad, hanem utánad küldöm majd – jegyezte meg, miközben hátul, a feneke felett összefonta az ujjait.

Úgy döntöttem, hogy hallgatok a Xavierként ordító belső hangomra, és nem szólok vissza – helyette azt tettem, amit mindig: figyeltem. A lift tükrén keresztül néztem meg magamnak az idegen lány egyébként kifejezetten szép arcát. Az istenek nem siették el, mikor őt készítették. Telt ajak és csábító, mandula formájú szempár, amely méregzölden világított. A kígyóra emlékeztetett – lefogadom, még veszélyesebbnek tűnik, amikor a tulajdonosa teljesen magánál van. Aranyszínű hajkoronája a derekát verdeste, leért egészen a fenekéig, ami legalább úgy gömbölyödött a hosszú póló alatt, mint a melle. Kellemesen fogható adottságokkal büszkélkedhetett ez az őrült nő, az egyszer biztos.

A kisugárzása erőteljesen belengte a teret. Magabiztos, sőt már-már fenséges energia áramlott körülötte – egyértelmű, hogy olyan körökből jön, ahol elvárás, hogy megcsókolják még a talpát is. Hatalma van, és tud róla. Sőt, mi több, használja is.

Tekintetünk összeakadt a tükörben – állta a pillantásomat, miközben az állát leheletnyire felemelte. Szigorúan kitatottam, és a szemezésünk hamar átalakult egy olyasféle dominanciaharccá, amibe általában nem szoktam beleállni, most azonban mégsem tudtam elfordulni. Szerencsére hamar kinyílt a liftajtó.

Erőltetett vigyorral, gálánsan intettem, jelezve, hogy hölgyeké az elsőbbség, ő pedig hasonló gúnnyal az arcán lépett ki előttem a hallba. Miközben haladtunk, azon gondolkoztam, hogy vajon mennyire lehet hideg a márványpadló a csupasz talpának, és emiatt csak másodperces késéssel vettem észre, hogy a dolgozók, akik elhaladtak mellettünk, szívélyes és már-már szerény mosollyal biccentettek felénk.

Nem, nem is felénk.

Felé.

Ki a franc ez a lány?

A mezítlábas menetelés, a pizsamának használt póló, az átbulizott éjszaka, az idegesítő önbizalom, miszerint kurvára nem ő fogja a rövidebbet húzni – úgy viselkedett, mintha… itthon lenne.

A recepcióhoz közelebb érve Dorothy azonnal felénk fordult, mintha egy mágnes lenne az előttem lépkedő nőben. A másiknak az arca falfehérre sápadt, ennek következtében a pulton támaszkodó Xavier is hátrafordult. Kérdő tekintettel próbálta kihúzni belőlem, mi a probléma, de nem volt érkezésem megszólalni, amikor végre odaértünk hozzájuk.

– Miss Adkins! – Dorothy hangja, esküszöm, legalább két oktávval feljebb csúszott, hidegkék szeme pedig irracionálisan nagyra kerekedett. Sőt, Xavieré is; érdeklődve fordult a lány felé a név hallatán. – Nem tud… nem tudtam, hogy még mindig itt… édes istenem, szíves elnézését kérem a kavarodásért! Amikor megláttam a rendszerben, hogy… természetesen nem adtam volna ki a lakosztály hozzáférését az uraknak, ha tudom, hogy… látva, hogy kibérelték a penthouse-t, azt hittem, hogy a szülési szabadságom alatt kiköltözött.

– Semmi gond, Dorothy – válaszolt kimérten lány. Nyilvánvalóan nem szereti bő lére ereszteni a válaszadást.

Amilyen barátságosan beszélgetett Dorothy eddig Xavierrel, olyan gyorsan felejtette el a létezését; legalább annyira vörössé vált szeplős arca, mint a tincsei, de nem csak ő illetődött meg – a haverom szemöldöke a homlokára szaladt, mintha ő is megvilágosodott volna. Tényleg, csak én nem vágom, mi történik itt?

– Miután beköltözött, értelemszerűen nem írtuk be a rendszerbe önt mint foglaló vendéget, mindig manuálisan gondoskodtunk arról, hogy elutasítsuk a foglalásokat a tetőtéri lakosztályra. Annyira megszokottá vált, hogy minden bizonnyal a vezetőség nem értesítette az új rendszergazdát, de azonnal orvosolom a problémát, és megkérem, hogy egy az egyben vegye le a weboldalról a…

– Dorothy – szólt közbe az ismeretlen csaj kimérten, a recepciós pedig láthatóan nyelt egyet. Óriási kontrasztban állt az ő idegessége a másik határozottságával, holott egyértelműen az utóbbi magánszférája sérült.

Ki ez a királykisasszony?

Xavier az egyik könyökével még mindig a pulton támaszkodott, tenyerével az állát simogatta – számára egyértelműen kitisztult a kép, és nem is tudott mit mondani, ami kifejezetten ritka, mert ez a fickó folyton dumál, esküszöm.

– Adkins, mi? – ennyit kérdezett, de több szó nem jött ki a száján. A csaj fütyült a költői kérdésre.

Nagy név errefelé az Adkins, vagy mi a helyzet?

– Tudnál róla gondoskodni, hogy a két úriember kapjon szobát? – szólalt meg újra Királykisasszony, mire Dorothy heves bólogatásba kezdett.

– Természetesen, miss Adkins.

– Gondoskodj a csomagjaik elviteléről is a nappalimból, kérlek!

– Máris intézem!

A lánynak nem is kellett több: bólintott, és már hátat is fordított a recepcióspultnak. Amikor rám nézett, diadalma vigyor feszült gyönyörű arcára, és hanyagul megvon a vállát, miközben a lift felé indult.

– Ki van fölényben most, fizetővendég?

Frappáns visszavágáson gondolkodtam, de mivel még mindig nem értettem tisztán a helyzetet, csupán egy árnyalatnyi mosolyra telt tőlem. A lány nemcsak pénzes, hanem pénzes – a személyzet egyértelműen meghajol előtte. Még a rendszerbe se került be a neve, tehát egyértelműen több, mint egy kiemelten kezelt vendég. Automatikusan utánafordult a fejem, nem tudtam levenni a tekintetem a sziluettjéről. Kecsesen ringó feneke szinte kérte, esdekelt egy pillantásomért.

– Ki ez a csaj? – csúszott ki a számon a kérdés.

– Vágod, mi ennek hotelnek a neve, ugye? – kérdezte Xavier, én pedig végre felé fordultam. Dorothy ajkát elhagyta egy káromkodás, és két kezébe temette az arcát. Nyilvánvaló, hogy hibáztak.

– Valami W. A.?

– W. A. Hotel, igen. W. A. mint Willard Adkins – magyarázta Xavier. Adkins, hm? Mint a csaj családneve. Csak nem… – Te, drága barátom, besétáltál Rosie Adkins barlangjába.

– Rosie Adkins?

– Biza. Az Adkins Supremum ingatlanbirodalom örökösnője. A hotel tulajának a lánya.

3. fejezet

Rosie Adkins

‚

Elaludtam.

Ez legfőképpen annak köszönhető, hogy hajnali ötig forgolódtam az ágyamban tegnap éjjel – igazából már akkor is pontosan tisztában voltam azzal, hogy rohanósan fog telni a reggelem, de úgy gondoltam, hogy az inkább a jövőbeli Rosie gondja, mintsem az enyém. A gond persze az, hogy rohadtul én vagyok most a jövőbeli Rosie, és én vagyok az, aki kapkodott.

Az egyetem szerencsére nincs messze a hoteltől – ez az érv szólt legfőképpen amellett, hogy beköltözzem a tetőtérbe –, még gyalog is körülbelül negyedóra, de általában Ubert hívok. New York utcái annyira nyüzsögnek a türelmetlen és folyamatosan rohanó emberektől, hogy már a köztük való séta gondolatától is irtózom. A pszichológusom szerint ez azért van, mert „szorongással tölt el, hogy nem tudom megvizsgálni elég áthatóan a körülöttem lévőket, és a kontrollvesztés érzését nem kezelem jól” – vagy csak szimplán nem szeretem a tömegnyomort.

Felküzdöttem a fekete bőrcsizmám cipzárját a térdemig, majd az alkaromra hajtottam vastag szőrmebundámat és már meg is nyomtam a lift hívógombját. Egyébként nem durvák a napjaim a szorgalmi időszakban. Mindig csak két hetvenöt perces órám van, sőt a keddem teljesen szabad. Egyszer sem megyek nyolcra, és legkésőbb fél négyre kivétel nélkül itthon vagyok. De azért már várom, hogy végezzek.

Nem annyira érdekes az egyetem és a gazdasági szak, mint amilyennek azt elképzeltem. Lehet, azért, mert akkor még sokkal több ambícióm volt a továbbtanuláshoz. A diplomámon keresztül ténylegesen bele akartam vetni magam a gazdaságba akár nemzetközi szinten is, és az volt a tervem, hogy írok majd egy csomó tanulmányt kutatóként. Specializálódni akartam a munkavállalók sokszor diszkriminatív megítélésére a piacon, és tenni akartam valamit az ügy érdekében. Segíteni azoknak, akik rászorulnak, és hozzájárulni az egyenlő bánásmód megteremtéséhez, hogy se a nemek közötti eltérés, se a bőrszín vagy a nemi hovatartozás ne legyen szempont a képzettség és a rátermettség helyett. Nevet akartam, amit csak én építek fel magamnak – nem apám vagy az Adkins Supremum. Nyomot szerettem volna hagyni. Lenni valaki, aki számít.

De ez még azelőtt volt.

Mert azután… Azután már csak a túlélés maradt.

Miután beléptem a liftbe, jutott eszembe, hogy elfelejtettem Ubert hívni, így egy káromkodást elnyomva megnyitottam a telefonomon az applikációt és pötyögni kezdtem. Tízkor kezdődik a középhaladó mikroökonómia, és kilenc óra ötvenegyet mutatott az óra – igazából még van is esélyem beérni. Sőt, így, hogy várnom kell az Uberre, talán még egy cigaretta is belefér a hotel előtt.

Annyira belemélyedtem a telefonomba, hogy amikor a lift csilingeléssel jelezte, hogy megérkeztem a földszintre, fel sem néztem – a képernyőt bámulva léptem ki a hallba, és ennek következtében olyan gyönyörűen nekimentem valakinek, mint a fene. A hirtelen ütközéstől élesen beszívtam a levegőt, és szabad tenyeremet automatikusan az idegen mellkasára tettem, pont az arcom elé védekezésként. Szilárd test állított meg, és magabiztos ujjak simultak a vállamra – az egyikről le is csúszott a táskám egyenesen a könyököm hajlatáig.

Amikor felnéztem, ismerős szempár figyelt engem.

A fizetővendég.

Bevallom őszintén, nem teljesen emlékszem a tegnap reggelre. A szombat délután bevett gyógyszerek annyira kiütöttek, hogy még másnap is éreztem a hatásukat – ezért nem szedem őket mindennap –, és olyan kótyagos voltam, amikor megláttam ezt a fiút a nappalimban, hogy szinte fel sem fogtam, mi történik. Aztán persze kellően felidegesített, és cselekednem kellett. Ha túl sokat vártam volna, a személyzet rájön magától a hibára, és a két srácot ki is paterolták volna az épületből csak azért, mert megzavarták a hétvégémet. Nem szeretek az emberek terveivel játszadozni, ezért egyszerűbbnek tűnt, ha én magam szólok és utasítok.

– Elnézést, Királykisasszony – szólalt meg a fiú gúnyosan, ahogy elengedte a vállamat és a lift felé lépett –, nem akartam az útjába állni.

Ő is sietett, de hogy valahonnan vagy valahova, azt nem tudom pontosan – férfias parfümje keveredett a tél hidegével. Ilyen kora reggel érkezett volna meg? Nem az látszik rajta, hogy végigjárta volna éjjel New Yorkot. Az biztos, hogy kintről jött, ezt mutatta fekete bomberdzsekije és szürke pulcsijának fejére húzott kapucnija, meg persze átfagyott ujjai. Ridegségüket még a ruhámon keresztül is éreztem a vállamon.

– Nagyon kedves vagy, de egészen nyugodtan szólíthatsz Rosie-nak, nem kell a formaság – mosolyogtam cinikusan, mintha nem értettem volna a megnevezés negatív tartalmát.

Kuncogott, miközben merészen végignézett rajtam.

– Furcsa így felöltözve látni. Nem tudtam, hogy hordasz cipőt.

– Alkalomadtán – vontam meg a vállam hanyagul. – Tudod, nem mindig készülök arra, hogy egy idegen srác megjelenik a lakásomban azt követelve, hogy húzzak onnan. Legközelebb kisestélyit húzok a kedvedért.

– Te mindig így fel vagy paprikázva?

– Csak válaszoltam.

– Felpaprikázva.

Forgattam a szemem, és a fejemet csóváltam. Ez volt a legjobb opció ahelyett, hogy valami sértőt mondok.

– Nem érek rá. – Ennyit mondtam, aztán sarkon is fordultam. Nincs nekem erre időm, és különben is többet beszélgettem már vele, mint amennyit átlagosan szoktam bárkivel is ebben a hotelben.

– Meg sem kérdezed, hogy kaptunk-e szobát, vagy valami?

– Sajnos még mindig itt vagy – vetettem oda anélkül, hogy hátrafordultam volna. – Biztos vagyok benne, hogy megoldottátok!

A hátam mögött halk, rövid nevetés csattant, de nem izgatott annyira, hogy meg is álljak miatta. Csak mentem tovább a kijárat felé, hogy minél hamarabb kijuthassak. Az emberek többsége tudta, ki vagyok, és nem szerettem ezt. Olyan érzés volt, mintha sosem tudnék annyira eltűnni, hogy ne lássanak.

A telefonom rezgett a kezemben, így gyorsan rápillantottam a képernyőre.

„Sietünk hozzád! Az Ubered 3 perc múlva érkezik.”

Tökéletes.

Ahogy kiléptem a hotel elé, a tél azonnal arcon csapott. A levegő nem is csípte, hanem harapta a bőrömet, a járda pedig nedvesen csillogott. A város már most olyan hangos volt, mintha valaki maximumra tekerte volna a hangerőt. Dudák, kiabálás, motorzúgás – New York sosem ébred, mert mindig ébren van.

Előhalásztam a táskámból a cigarettát, és rutinos mozdulattal a számba csúsztattam egy szálat.

A gyújtó kattanása valahogy mindig megnyugtat. Mindig visszavisz a cigilépcsőre, és ilyenkor nem egyedül vagyok egy óriási városban, hanem a barátaim között, biztonságban. A körülöttem lengő füstfelhőben hallom Ivan és Eve nevetését, ahogyan Felix és Astrid megint valamilyen idióta vitába keverednek. A hotel hideg fala azt az érzést adja, mint a szilárd kőlépcső, aminek ridegsége még a kabátomon túl is megdermesztette a fenekemet. De sosem álltam fel onnan. Egyikünk sem állt fel. Akkor sem, amikor lilára festette a tél az ajkunkat.

Félbeszakadtak a gondolataim, mikor megéreztem a libabőrt a tarkómon. Idegen szempárra reagált a testem, tudom.

Valaki nézett.

A nyakam hátuljáról végigszaladt a hideg a gerincemen. Pírt éreztem az arcomon, ahogy bekapcsoltak az ösztöneim, de nem ijedtem meg. Willard Adkins lányaként igazán érdekes jelenségnek számítok a környéken – sokszor érzem, hogy figyelnek. Egy kíváncsi dolgozó, vagy egy Wall Street felé siető vállalkozó, aki véletlenszerűen pont üzletel apámmal. Az is lehet, hogy csak egy nagyratörő rajongó, apám rajongója.

Már megszoktam az érzést, de attól még utáltam. A testem ösztönösen megfeszült, mintha előbb reagálna, mint az agyam. A tarkómon felálltak a pihék, és a gyomromban megült egy hideg, nehéz érzés, mintha figyelmeztetne. Nem olyan gyors pillantás volt ez, mint általában – most rajtam maradt a figyelem, az érzékeim pedig kiélesedtek a zsúfolt utcán.

Cipőtalpak csusszanása. Heves telefonbeszélgetések. Autók dudálása és hangos káromkodások.

– Azt ne mondd, hogy rám vártál!

Megugrottam a közeli, hozzám intézett szavaktól, és ösztönösen balra kaptam a fejem, a hang irányába. A fizetővendég állt mellettem, lazán a falnak dőlve.

– Te követsz engem? – Túl hevesen tettem fel a kérdést, de szerencsére a srác nem vette észre; legalábbis erre következtettem nesztelen kuncogásából.

Újra körülnéztem az utcán, de már nem az a kényelmetlen érzés bámult vissza rám. A világ visszazuhant a megszokott zajába, mintha az előbbi feszültség csak egy rosszul időzített képzelgés lett volna.

Kezdek netalántán megőrülni?

– Ugyan. Ez egy nyilvános járda. Vagy már ezt is kisajátítottad? – válaszolt a srác a kérdésemre, mire újra felé kaptam a fejem.

Eddig fel sem tűnt, hogy milyen magas – százhetvenkét centivel én sem vagyok egy alacsony teremtés, de ő legalább egy fejjel simán fölém kerekedett. Így, hogy közelebbről látom, csak még idegesítőbb volt. Pár barna tincs a kapucnija alól kócosan hullott a homlokába, mintha direkt így hagyta volna, arcát pedig borosta fedte. Éles állkapcsa és szirénekéhez hasonló tekintete férfiassá tette, és a természetes kisfiús vonásait is elnyomta. Az egyik orrcimpájában karikapiercing lógott, és az az igazság, hogy kifejezetten jól viselte az ékszert – csak vonzóbbá tette markáns arcát.

A viselete, a lazasága és az egész kiállása kontrasztban áll vont a W. A. Hotellel. Hozzászoktam az itt töltött időm során, hogy főként magasabb körökben mozgó üzletemberek fordulnak meg errefelé, akik nem azt a stílust képviselik, mint ő.

– Nevetséges vagy – szólaltam meg újra, amikor rájöttem, hogy elfelejtettem neki válaszolni.

A srác rám nézett, és vigyorogva megcsóválta a fejét. Szívtam egyet a cigarettámból, a parázs közelsége enyhítette a tél hidegét.

– Te meg szerintem túl sokat gondolsz magadról.

– Nem is ismersz engem.

– És te sem engem. Volt egy félreértés, és szinte könyörögnöm kellett neked, hogy gyere le velem a recepcióra ahelyett, hogy elmondtad volna tisztán, mi a helyzet. Aztán meg jössz ezzel a folyamatos lekezelő dumával, csak mert te vagy ennek a hotelnek a királykisasszonya.

Megértettem azt, amit ez a fiú mondott, de nem adtam neki igazat. Ő csupán egy képet lát – csak a saját igazát. Az viszont tényleg jogos, hogy elmondhattam volna tisztán, mi a helyzet, csak ő nem tudja, hogy én magam sem voltam tiszta abban a percben. Fel sem fogtam, mi történik, és a folyamatos karattyolása feszültté tett. Amit pedig ő arroganciának néz, én védekezésnek gondolom – amíg nem vagyok barátságos senkivel, nem is kedvelnek meg. És ha nem kedvelnek meg, nem kerülnek közel hozzám.

És nincs kit elveszítenem.

A pszichológusom szerint súlyos kötődési problémáknak is nevezhetnénk ezt a hozzáállást, vagy valami ilyesminek.

– Nem kötelező velem beszélgetni.

– Hidd el, nem is akarok – vágta rá azonnal.

– Akkor miért szólsz hozzám folyamatosan?

– Szó szerint nekem jöttél a lift előtt – magyarázta azzal az öntelt, elviselhetetlen vigyorával. – Most meg csak várok a fuvaromra. Bocs, hogy normális emberi lényként funkcionálok és ilyen helyzetekben hozzád merek szólni.

– Hát, ne szólj hozzám!

– Nem is fogok.

– Akkor jó.

Megvontam a vállam, és újra a számhoz emeltem a cigarettát. Az előttünk húzódó utat figyeltem, mintha az autók araszolása érdekesebb lenne, mint ő. De nem ment arrébb. Meg sem mozdult. A jelenléte ott maradt mellettem, zavaróan stabilan, mintha nem értené a célzást, vagy csak egyszerűen nem érdekelné. A parfümje teljesen betöltötte a teret. Ha a ruhákban nem is, az illatokban kifejezetten a luxust választotta.

Istenem, miért nem bír arrébb menni!

– Taxira vársz? – törtem meg a csendet.

– Nem. A haveromra.

– Ez a hely a taxisoknak van fenntartva. Rossz helyen állsz.

– Lehet – vont vállat lazán. – De eddig te voltál az egyetlen, aki panaszkodott.

– Neked minden panaszkodás, amit én mondok?

– Figyu, ha zavar, hogy itt állok, menj arrébb! Szép kecses lábad van, elvisz mindenhova téged is – jegyezte meg cinikusan, mire én csak összehúztam a szememet. Nem szoktam hozzá ehhez a stílushoz, az az igazság; mindenki fél tőlem a környéken, mint a vírusoktól.

A telefonom rezgett a kezemben.

Automatikusan a járdára kaptam a tekintetem, ami mellett várt rám az Uber.

– Megjött az autóm – jelentettem ki, bár hozzátenném, indokolatlanul. Nem tartozom ennek az öntelt srácnak semmiféle magyarázattal.

– Hála az égnek!

– Nyugodtan fellélegezhetsz.

– Már meg is tettem, Királykisasszony.

Ekkora bunkót!

A kukához léptem, és eloltottam a cigarettámat a tetején, mielőtt beledobtam volna. Egyik kezem már a kilincsen is volt, mikor újra meghallottam a hangját.

– Próbálj meg nem belém ütközni legközelebb!

Kinyitottam az Uber utasoldali ajtaját, és közben azon gondolkodtam, melyik lenne jobb: szó nélkül elhúzni innen a francba, vagy hogy enyém legyen az utolsó szó. Mielőtt átgondolhattam volna, már le is gördültek a szavak a nyelvemről.

– Kérlek. De így legalább lett egy jó emléked, amire gondolhatsz ma este!

Habozás nélkül beültem az autóba, és a sötétített ablakon keresztül néztem az ismeretlen fiú vigyorát.

Egy–null ide.

4. fejezet

Alex Jones

‚

Grant Edwards. Így hívták azt a művészeti szakembert, akivel találkoztunk New York egyik kávézójában hétfő reggel. Eleve szarul indult a nap, mert a hotelszobában hagytam a telefonom, ezért vissza kellett fordulnunk. Xavier a reggeli hársfateáját is kiöntötte – mostanában kattant rá erre az egészen nevetséges szokásra –, ezért teljesen szét volt csúszva idegileg, mire ideértünk. Amíg én felugrottam a telefonomért, ő elment az újabb adag italáért, és ötperces késéssel értünk a kávézóba, de még így is mi érkeztünk elsőként.

Grant Edwards húsz perc után esett be, sűrűn bocsánatot kérve a reggeli dugó miatt. Ezután még egy jó ideig nem kezdett bele a témába – olyan hülyeségekről kellett beszélgetnem, mint az időjárás és a ramaty közlekedés. Vagyis, igazából nem én beszélgettem, hanem Xavier.

Már készen álltam bármelyik percben bedobni a törülközőt, mire végre Grant rátért a lényegre.

– Szóval, Xavier, az e-mailekben már nagyjából vázoltad a helyzetet, de mit szólnál ahhoz, ha részletesebben átbeszélnénk azt, hogy mit akarsz – itt rám nézett a fickó –, illetve akartok a galériával?

– Persze – bólintott Xavier lazán. – Mit szeretnél, mivel kezdjem?

– Hogy jött az ötlet, hogy nyiss egy ilyen helyet?

Xavier lazának tűnik a mindennapokban, és ez helytálló is, amíg nem kell neki olyanról beszélnie, ami a nővéremhez köthető. Családi körben szívesen felhozza őt és a vele közös emlékeket, de a nyilvánosság előtt még nem igazán megy neki, ami lehet, hogy problémás lesz ebben a projektben. Ezért is jöttem vele. Tudta, mire vállalkozik és szeretné azt hinni, hogy felkészült rá, de én tudom, hogy nem így van.

Nehéz belőlem mély érzelmeket kiváltani, de mikor ma reggel a szobája előtt álltam, hogy bekopogjak – merthogy szerencsére kaptunk két szobát a harmincadik emeleten –, és meghallottam, ahogy újra és újra próbálgatja a mai szövegét, csak hogy ne zökkentse ki majd a gyász, összeszorult a torkom. Ő jelenleg tulajdonosként, üzletemberként van jelen, és ehhez mérten akart viselkedni.

– Idén decemberben lesz öt éve, hogy megnyitottam – kezdte a gondosan összerakott mondandóját. – Egyfajta szezonális látványosság Salt Lake Cityben, csak nyáron és télen lehet látogatni. Egy háromemeletes épület, ebből két emeleten vannak maguk a művek. A földszint egy fajta művészkert, ami külön belépőjeggyel vehető igénybe. Hasonló egy romkocsmához, ahol a művészi beállítottságú fiatalok összegyűlhetnek, és…

– Ne haragudj, hogy közbevágok, Xavier, de ezt mind tudom. Láttam a weboldalt, amit küldtél, és beszéltünk is erről – mondta Grant, és elmosolyodott. Xavier nem értette, miért állította le a fickó, de amikor az rám nézett, én tudtam. Grant egy művészeti szakember. Nem a galériák érdeklik, hanem a művészek. Így hát újra Xavierre nézett és folytatta. – A galériádat arról a művészről nevezted el, akinek a műveit a nagyvilág elé tártad. Aurora.

Az ölembe pillantottam, csak hogy ne kelljen Grantre néznem – Xavier megfeszült mellettem a név említésére, és biztos vagyok benne, hogy felbukkant előtte a nővérem arca.

Tudtuk, hogy téma lesz. Tudtuk, hogy át kell ezen esnünk.

– Így van – szedte össze magát Xavier. – Aurora. A halála után összegyűjtöttem a műveit és galériát nyitottam belőlük. A bevétel nagy része a két testvérének megy. Alex képviseli a húgát is abban a tekintetben, hogy mindketten támogatják a terveimet, ezért is hívtam magammal. Ó, és nálam vannak a legfontosabb dokumentumok is a galériáról.

Xavier lehajolt oldalra, hogy kivegye az aktatáskájából – soha életében nem hordott eddig magával aktatáskát – az említett papírokat, én pedig ez idő alatt összenéztem Granttel.

Láttam, hogy nem a dokumentumok érdeklik őt. Tudtam, mit gondolt: Xavier annyira meg akarja tartani a rideg szakmaiságot, hogy ez árulja el a legjobban az érzelmi kapcsolódását.

– Összeszedtem neked az elmúlt öt évet – folytatta, miközben egy vaskos mappát csúsztatott át az asztalon Grant elé. – Listát vezettem a visszatérő vendégekről, a bevételről, az időszakos látogatókról. Az egyik papíron fel van tüntetve a művek száma, külön szedve a festékek…

– Xavier – állította meg Grant, ahogy visszatolta elé a mappát. – Te vezeted ezt a galériát?

– Persze. Én vagyok bejegyezve tulajdonosként, de természetesen Alex és Judy Jones is…

– Úgy értem, te vagy a művészeti vezetője?

– Nos – köszörülte meg a torkát Xavier. – Nos, ha úgy nézzük, én vagyok az. Mármint, nem neveztünk ki semmilyen művészeti vezetőt, de én vagyok a tulajdonos, szóval, gondolom, én vagyok ez a vezető is.

– Oké – sóhajtott Grant. Belekortyolt a kávéjába, aztán hátradőlt a széken, és hol engem mustrált, hol Xaviert. – Oké. Javítsatok ki, fiúk, ha tévedek, de öt éve nyitottad ezt a galériát, Xavier. Ha jól emlékszem az e-mailekből, most huszonkilenc éves vagy…

– Huszonnyolc.

– Huszonnyolc, ne haragudj! Tehát huszonnyolc éves vagy, huszonhárom évesen nyitottad meg a galériát. Hallom a beszédedből, van közöd a bizniszhez, de azt is hallom, hogy nem igazán dolgozol a szakmában. Tippem szerint valamilyen gazdasági egyetemet végeztél. Természetesen nem szeretek előre következtetéseket levonni, de van egy olyan érzésem, hogy neked az égvilágon semmi közöd nincs a művészethez. Alex, itt… – bökött felém, aztán gyorsan végigmért. – Te talán egy picit közelebb állsz a témához, de annyira nem, hogy bármiféle tanácsadói szerepet tölts be. Tehát, Xavier… Bármiféle művészeti érzék nélkül fogtad magad huszonhárom évesen, és nyitottál egy galériát egy egyébként kifejezetten tehetséges lány műveiből. Úgy gondolom, hogy nem a művészet ösztönzött téged, hanem a művész.

Grant minden szavával fején találta a szöget. Xavier valóban nem konyított a művészethez, sőt valóban gazdasági szakon végzett, de sosem dolgozott semmiféle ahhoz köthető munkahelyen. Az apja az, aki dúsgazdag, és aki a piacgazdaságban tevékenykedik. A fia csak azért végezte el az egyetemet, mert nem volt más választása.

Én kicsit érzékenyebb talajon mozgok ténylegesen – a művészetből inkább a digitális alkotás fogott meg. Annak idején el is kezdtem egyébként az egyetemet animáció szakon, de két év után ott hagytam. Amúgy élveztem, csak éppenséggel minden jót tönkre akartam magam körül tenni, ami sikerült is.

– Nem értem, ennek az egésznek mi köze van az üzlethez – törte meg a beállt csendet Xavier kimérten. Nem tetszett neki, hogy ennyire leírták. – Van egy galériám, szeretnék terjeszkedni. Te művészeti szakember vagy, ráadásul a leírások alapján elég jó is a szakmában. Üzletet akarok veled kötni. Ennyi.

– Csakhogy ez nem teljesen üzlet. Ez művészet. És ha a kettő keveredik, muszáj feszegetni a határokat – közölte Grant nyugodtan, és újra kortyolt a tejeskávéjából. – De ha üzleti oldalról akarod nézni, elmondom, hogy miért lenne fontos, hogy kicsit megnyílj nekem! Arra kérsz, hogy segítsek kidolgozni egy olyan struktúrát, amivel terjeszthetjük a galériádat. Mivel pénzed egyértelműen van, csakis szentimentális okból szeretnéd ezt. Miért gondolom ezt? Mert nincs több műved, amivel több galériát nyithatnál. Az Aurorában csakis Aurora Jones műveit állítod ki, és azért akarsz terjeszkedni, hogy többen megismerjék a műveit. Tévedek?

Nem. Nem tévedett.

– Folytasd! – mondta röviden Xavier.

– Mivel nincs több mű, két lehetőségünk van. Az egyik, hogy szétbontjuk a kollekciót és a világ különböző pontjain nyitunk kisebb, exkluzívabb galériákat belőlük. A másik, hogy összeszedünk egy csapatot, amely fel tudja emelni a te művészedet és vele együtt a műveit. Egy csapatot kurátorból, PR-szakemberből, digitális marketingesből. Én efelé hajlok, és szerintem te is. Jó embereim vannak erre, Xavier. Akár holnapra is össze tudok neked állítani egy ilyen csapatot. Viszont ahhoz, hogy ennek a szakmai részét meg tudjuk oldani, tudnom kell a nem szakmai részét. Tudnom kell, hogy megéri-e nekem, mint szakembernek, együtt dolgozni veled, és azt is, hogy mi az értéke a te galériádnak. Naggyá akarod tenni Aurora Jonest, de csak akkor tudod naggyá tenni, ha mások, hozzáértők is naggyá akarják tenni. És ahhoz, hogy naggyá akarjam tenni, tudnom kell, hogy ki volt ő. Ugyanis, Xavier Holt, a művészeti szakemberek, mint jómagam, általában élő és jelenleg is alkotó művészeket szoktak a szárnyaik alá venni. Ha azt kéred, hogy szálljak bele ebbe az üzletbe és képviseljek egy elhunyt művészt, mondd el nekem, hogy miért tegyem!

Értettem Grant motivációját, és tudom, hogy Xavier is, de az istenért nem tudott elkezdeni beszélni. Megfogadtam ez előtt a találkozó előtt, hogy kivonom magam a dumából és ténylegesen csak dísznek fogok itt ülni mint Aurora öccse, de Xavier megnehezíti most a dolgomat. Az egyébként igen zsúfolt kávézó zaja elcsendesült a gyászra, ami körüllengte őt.

Megköszörültem a torkom, aztán elkezdtem én.

– Ő nevelt minket – vágtam bele egyből, mire Grant rám nézett. Azt sem tudtam, mit kellene igazából elmondanom. Hogy ragadjam meg Aurora lényét? Azt a sokszínű virágoskertet, ami ő volt? – Engem és a húgomat. Három évig. Tizenhárom voltam, Judy pedig csak hét. Aurora tizenhat. Úgy hozta az élet, hogy hárman maradtunk, és Aurora a nyakába vette a nevelés felelősségét. Szegény környékről származunk, ahol nem igazán figyeltek a magunkfajtákra. Nem igazán jutott el a hivatalokig, hogy három kiskorú gyerek egyedül maradt, így csak mi voltunk… mi voltunk egymásnak. Főleg Aurora nekünk. Ettől függetlenül nem hanyagolta el sem a tanulmányait, sem a szenvedélyét, és a gimi után elkezdte az egyetem festészeti szakát. Egy nagyon… nagyon tehetséges művész volt, egy nagyon mély érzésű ember. Mindig filozofált. Mindig azt kereste, hogyan lehet jobb nekünk. Szűkösen éltünk, de mindent megtett, hogy ezt se Judy, se én ne érezzük. Erős volt. Független. Okos. Tehetséges. Aztán egy nap…

Jártak az ujjaim az asztalon, ahogy Grantet figyeltem, egyszerűen nem tudtam megálljt parancsolni nekik. Órákat tudnék a nővéremről mesélni, mert csodáltam őt. Ő volt a példaképem, a hősöm. Akkor sem tudnám teljesen kifejteni a komplex személyiségét, a vele kéz a kézben járó zavarosság, ha heteket pofáznék róla egyhuzamban.

Grant pedig tudta ezt.

Érezte. Érezte őt rajtam és Xavieren keresztül, és csak ez számított.

– Jól van, fiúk – bólintott végül. Megeresztett felém egy magabiztos vigyort, aztán Xavierre nézett, aki dermedten ült mellettem. Nehogy valaki észrevegye, hogy megtörték a szavaim. – Összehozok nektek egy csapatot. Tegyük halhatatlanná ezt a lányt, rendben?

‚

Mire kiléptünk a kávézóból, New York már teljesen elnyelte a délelőttöt.

Beültünk kajálni egy étterembe, de nem igazán beszélgettünk – Xavier szokatlanul csendes volt mellettem, én pedig nem erőltettem semmit. Grant elérte, amit akart: nem úgy jöttünk el, mint egy üzleti megbeszélésről, hanem úgy, mintha valaki feltépett volna egy félig begyógyult sebet, aztán közölte volna velünk, hogy most már illene szépen megmutatni a világnak. Belenyúltunk ebbe rendesen, és most már fordulhatunk vissza, ezt mindketten tudtuk. Egyikünk sem gondolta, hogy szórakozásból utazzuk át a fél Egyesült Államokat, számítottunk rá, hogy nem lesz könnyű meló ez, főleg nem mentálisan.

Kora délutánra értünk vissza a hotelbe – épp megúsztuk az esőt, ami elárasztotta a várost. Külöváltunk, Xavier lement edzeni a konditerembe, én pedig úgy éreztem, le kell zuhanyoznom. Langyos vizet engedtem magamra, hogy lehűtsem a testem forróságát, és homlokomat a zuhanykabin hideg üvegének támasztottam. Tiszta ruhát vettem fel fürdés után és áttöröltem a hajamat is, aztán a mosdókagyló pihenő ezüst nyakláncomért nyúltam. Mindig leveszem zuhanyozás előtt, de kizárólag akkor. Szinte részemmé vált már az elmúlt időben – észre sem veszem, hogy rajtam van, annyira hozzám nőtt, így most elidőztem a láncra aggatott medálon. Végigsimítottam az apró, ecset formájú, rücskös ezüstön, majd gyakorlott mozdulatokkal a nyakamba akasztottam.

Mire végeztem, már négy óra volt, ami azt jelentette, hogy Salt Lake Cityben éppen délután kettő – vagyis Judy hazaért a suliból.

Ölemben a laptoppal leültem a hotelszoba ablaka alá helyezett kanapéra, és videóhívást indítottam. A húgom pár csengés után fel is vette. Vigyori feje beterítette a kamerát és hangosan üdvözölt, aztán, a környezetből ítélve, a telefonját a nappali asztalán lévő levendulacsokor vázájának támasztotta, ahogy mindig szoktuk.

– Hogy nézel ki? – és már szidott is. Szokásos. – Eláztál, vagy mi a helyzet?

– Most szálltam ki a zuhany alól, te gonosz lány. Töröld meg a szemed kicsit, mert elkenődött a sminked, és úgy nézel ki, mint egy panda.

– Direkt van így, rendben? Most ez a menő, tudod?

– Persze, persze.

Hátradőlt a kanapénkon, és kibontott egy nyalókát, amit aztán a szájába is tömött. Színes, bohókás öltözetén csak mosolyogni tudtam – mindig Aurorára emlékeztetett még a stílusa is, de most belehasítot a szívembe a látvány. A mellkasomhoz kaptam a kezem és dörzsöltem a bőrt, mintha enyhíteni tudnám a fájdalmat.

– Hogy sikerült a mai megbeszélés? – kérdezte, bár a nyalóka miatt alig lehetett érteni a szavait.

– Elment. Összehoz nekünk a fickó legkésőbb szerdára egy találkozót egy csapattal. Amellett döntöttünk Xavierrel, hogy felhúzzuk a galéria hírét. Meglátjuk, mit mondanak majd a nálunk okosabb emberek. Otthon mi a helyzet?

– Minden ugyanolyan, mint volt. Egy napja mentetek el, tudod. Ennyire hiányzom?

– Ugyan. Végre csend van.

– Igen, persze.

– Ki az? Alex? – hallottam a háttérben egy ismerős férfihangot.

Xavier legjobb barátja, David szintén valami egészségtelent nassolt, miközben lehuppant a húgom mellé. Nem lepődtem meg, hogy nálunk dekkolt, mert gyakorlatilag ott lakott. Xaviernek köszönhetően ő is hozzánk nőtt az évek során, és igen a szívén viselte a sorsunkat. Judy ugyanolyan kishúgszerepben áll nála, mint nálam.

– Nyilván te is ott vagy – szívtam a srác vérét mosolyogva, szőke haja alól szórakozottan nézett. – Mit keresel már megint nálunk? Húzhatsz a házamból nyugodtan.

– Kikérem magamnak – kapta a mellkasához a kezét David. – Ez nemcsak a te házad, hanem azoké is, akiket sokkal, de sokkal jobban szeretek, mint téged. Igaz, JuJu?

JuJu. Hét éve így hívja a húgomat, már a kezdetektől. Megőrjít vele, de szerintem magát Judyt is.

– Hogy megy a galéria?

– Ahogy kell neki, ne aggódj! Xavier is rágta ma a fülem, de megnyugodhattok. Aurora az idei téli időszakban is sikert arat.

– Ne felejtsd el a szezonzáró bulit! Február utolsó napján, este…

– Este nyolckor kezdődik. Tudjuk, Alex! – Női hang kiabált bele a videóhívásba. Azelőtt tudtam, ki az, mielőtt megjelent volna David mögött.

Lena a kanapé háttámlájára támaszkodva integetett, én pedig hasonlóan üdvözöltem.

Ő volt a nővérem egyetlen barátnője abban a félévben, amit az egyetemen töltött. Miután apa meghalt, anya pedig elhúzott tőlünk, teljesen lefoglalta az, hogy neveljen minket és kifejezetten bezárkózott. Lena volt az első, akit áthívott magához – bár bevallom, az is inkább az én befolyásomra sikerült. Akárhogyan is, amikor Aurora jóban lett Xavierrel, vele együtt jött a lüke haverja is, akit azonnal elvarázsolt Lena. Ha jól tudom, már akkor is folyt valami kavarás köztük, de Aurora halála túlságosan megérintett mindannyiunkat, kettejük kapcsolata pedig számukra is kisebbnek tűnt minden másnál. Aztán persze újra egymásra találtak szerencsére, és azóta töretlenül együtt vannak – olyannyira, hogy tavaly karácsonykor David eljegyzési gyűrűt húzott Lena ujjára. Idén nyáron esküdnek.

– Mi a francot dekkol mindenki a házunkban? – tártam szét a kezem szórakozottan, mintha komolyan gondolnám a kérdést. – Nincs jobb dolgotok, mint édességgel tömni a fejeteket és tévét nézni az én kanapémon?

– Nincs – húzta fel a vállát Judy, miközben forgatta a nyalókát a szájában.

– Pedig holnap suli – jegyezte meg David.

– Ne akassz ki, David, könyörgök!

– Nem tehetek róla, hogy tanköteles vagy.

– De arról igen, hogy fárasztó vagy.

– Hogy beszélsz velem? Évekkel ezelőtt még könyörögtél, hogy segítsek a matekházidban, most meg fárasztó vagyok?

Hátradőltem a kanapén, úgy figyeltem David és Judy szóváltását, és mosolyogtam magamban. Mindig civakodnak, de imádják egymást. Töretlen a kapcsolatuk, ez pedig némi biztonságérzetet nyújt számomra – hiszen akárhova sodor az élet, tudom, hogy Judy soha nem lesz egyedül. Engem is babusgatott Xavier, David és Lena, de Judyt körbeugrálták Aurora halála után. Úgy vigyáztak rá, mintha a sajátjuk lenne, és mai napig ez történik.

Hallottam a távolból, ahogyan hangos nyikorgással nyílik, majd csukódik a házunk bejárati ajtaja – Judy utálja, hogy ennyire éles a hangja, mert sosem tud kiszökni anélkül, hogy észrevenném. Szerintem kifejezetten praktikus, pontosan ugyanebből az okból.

A kis csapat automatikusan a zsivaj felé fordult, csak hogy még nagyobb hangzavart csináljanak; óbégatva köszöntötték az érkezőt, a zavar pedig egyből belém költözött, mert pontosan tudtam, ki ért haza. A kényelmetlenség fizikai tünetekben jelent meg rajtam – mocorogni kezdtem, és megköszörültem a torkom.

Ahogy anyám besétált a kamera elé és megállt Lena mellett, a tarkómhoz nyúlva próbáltam kimasszírozni magamból a feszültséget.

Saját szemem tükörképe bámult vissza rám, és egy őszinte, de a munkától megfáradt mosoly. Köszöntött, és én is elmormoltam egy sziát.

– Mi a helyzet? Hogy halad a galériaprojekt?

– Döcögősen, de majd beindul – válaszoltam kimérten.

– Biztosan. Időt kell neki adni, szívem, és…

– Igen, tudom. Na, srácok, én viszont megyek, van még egy kis dolgom. Majd beszélünk holnap.

Olyan gyorsan bontottam a hívást, amilyen gyorsan utána felpattantam a kanapéról. Éreztem, hogy kezdenem kell valamit magammal, mielőtt teljesen magamba temet a düh, így miután jártam két kört a szobámban, úgy döntöttem, lenézek a bárba és iszom valamit. Írtam Xaviernek is, hogy akar-e csatlakozni, és mivel őt is megviselte a nap, találkoztunk a lift előtt.

– Feszültnek tűnsz – jegyezte meg, miközben beszálltunk a felvonóba. A szám belsejét harapdáltam, és kétszer is átgondoltam, hogyan fogalmazok.

– Nem vagyok.

– Aha.

– Beszélgettem Judyékkal. Minden rendben van a galériával.

– Csak nem dumáltál anyáddal is?

– Inni megyünk, vagy érzelmesen sírni egymás vállán? – kérdeztem kicsit ingerültebben. Xaviert nem lepte meg; legalább egymilliószor eljátszottuk már ezt.

– Nem lehet mindkettőt?

– Nem.

Malmoztam az ujjaimmal a liftben, és a cipőmet bámulva próbáltam kizárni anyát a gondolataim közül.

Nincs vele rossz kapcsolatom… nem, kifejezetten nincs vele rossz kapcsolatom – az, gondolom, nem ilyen, bár nem tudhatom, hiszen még csak annak sem adok esélyt, hogy egyáltalán kialakuljon közöttünk a kapcsolat.

Amikor apa meghalt, ő ahelyett, hogy a gyerekeit vigasztalta volna, az alkoholba menekült és elhagyott minket. Egy ideig vártam vissza, és amikor pár havonta megjelent, hogy megfosszon minket az Aurora által keményen összeszedett pénzünktől, örömmel fogadtam a jelenlétét – de ez nem tartott sokáig. Tizenhárom voltam, amikor lelépett, és elég volt kevesebb mint egy év, hogy a hiánya átforduljon haragba.

Okos lány Judy, de ő még kicsi volt abban az időben. Én is csak egy kis taknyos voltam, de hamarabb megértettem mindent, mint a húgom – Aurora akármennyire próbálta kívül tartani az életünkből a sivár valóságot, én átláttam a helyzetet. Anyánk alkoholista volt, és felelőtlen módon a legnagyobb gyerekére hagyta a két kisebbnek a nevelését. Arról sem tudott volna, ha meghalunk – és ami még rosszabb, hogy talán nem is érdekelte volna.

Apa halála után három évvel visszajött, kezében egy, a józanságát jelző érmével, mutatva nekünk, hogy segítséget kért és letette a piát. Eleinte Aurora sem hitt neki, de aztán szépen, lassan feloldódott, amiért nem is hibáztatom. Biztos baromira hiányzott neki, hogy ő is újra csak egy gyerek legyen. Meg kell hagyni, hogy azóta tényleg becsületesen tartja a józanságát, és aktív része az életünknek, de én nem tudom elfelejteni azt a három évet – mert az a három év bizony élet vagy halál kérdése volt sokszor.

Judy… Judy nagyon anyás. Azt hiszem, hogy Aurora hiányát anyánk visszatérésébe temette, és fájdalmának összes energiáját abba irányította. Csak az ő kedvéért vagyok hajlandó velük élni abban a házban. Tisztességesen köszönök anyának, ha meglátom, és ha úgy jön ki, még a közös kajálásban is benne vagyok. De ennél több? Nem. Nem tudok ennél többet adni.

Így is kurva zavaros volt az a borzasztó időszak hét évvel ezelőtt – visszakaptuk anyánkat, de elvesztettük a nővérünket. És őszintén, az a legrosszabb az egészben, hogy ha létezne a csere lehetősége, gondolkodás nélkül élnék vele. Bármikor könnyebben vettem volna, ha elveszítem anyámat, és megtarthatom helyette Aurorát.

És utálom magam ezért a gondolatért.

Ki a faszom gondolja mégis, hogy jobban viselte volna, ha az anyja hal meg?

A kérdés ott maradt bennem, mint egy rosszul lenyelt falat.

Amikor leértünk a bárba, azonnal leültem az első szabad helyre, mert úgy éreztem, kiszalad alólam a talaj. A széktámla hideg volt a hátamnak, de a kezem még így is ökölbe szorult. Xavier szó nélkül rendelt. Egy sört nekem, egy whiskyt magának. A szokásos. A poharam után nyúltam, és túl gyorsan húztam le az első kortyot. A keserű íz végigmarta a torkomat, de legalább elterelte a figyelmemet.

Lágy, mély zene szólt a háttérben, éppen csak olyan hangerővel, hogy ne zavarja a főként öltönyös emberek beszélgetését. Ebben a helyiségben is a fekete és a vörös szín dominált – szinte üvöltött a luxus a bársonyfotelekről és a márványbútorokról. A karfára könyököltem, kezemben a sörrel, Xavier pedig velem szemben ülve rám pillantott. Nem szólt semmit, de éreztem, amit mondani akart. Éreztem a figyelmét. Az mindig rajtam volt. Átok és áldás egyszerre.

Újabb korty.

Ez már lassabb volt. Jobban esett. A pohár szélét figyeltem, ahogy megcsillan rajta a bár tompa fénye, amikor valami megmozdult a látómezőm szélén. Ösztönösen felnéztem – velem szemben, pár méterre tőlem a helyiség végében, a pultnál az egyik pincér enyhén kihúzta magát. A beszélgetések hangereje egy árnyalatnyit visszaesett, mintha valaki lejjebb csavarta volna.

Körülnéztem, és a bejáratnál megláttam őt.

A reggeli vörös bunda most rajta volt, nem a karjára hajtva. A sötét, kissé kékes fényben is látszott, hogy beszívott az anyag magába némi eső, de nem annyit, hogy csöpögjön belőle a víz. A haja lazán omlott az arca köré, ő pedig körbe sem néve – céltudatosan indult a pult felé. Az a fajta tartás lengte körül, amit nem lehet megtanulni. Vagy van az embernek, vagy nincs.

Neki volt.

Rosie Adkins úgy sétált be a bárba, hogy egy pillantásra sem méltatott senkit, de cserébe szinte mindenki pillantása rá szegeződött – az enyém is.

A poharam száján köröztem az ujjammal, úgy figyeltem a lépéseit. Magabiztos. Érdektelen. Hideg.

Ez a lány biztos, hogy citromba harapott. Még az ördög maga is elbújik, ha megjelenik, esküszöm az égre. Olyan magasan hordja az orrát, hogy az valami hihetetlen. És az a kifejezetten idegesítő ebben az egészben, hogy még jól is áll neki.

Fél füllel hallottam, ahogyan valami számomra ismeretlen nevű italt kér a pultostól, egy egész üveggel. Egy dugig töltött bárszekrény várja a tetőtérben, de neki egyértelműen valami különleges pia kell. A személyzet eltűnt egy fémajtó mögött, minden bizonnyal a föld kerekét is felforgatni a Királykisasszony kedvéért.

– Még mindig a bögyödben van a tulaj lánya, mi? – hallottam Xavier hangját, miközben a csaj hátát stíröltem.

– Nekem aztán nincs – morogtam az orrom alatt. – Pont leszarom, ki ő.

Xavier halkan felhorkant, de nem szólt semmit.

Az a kurva vörös bunda, a térd fölé érő csizma eleganciát és erőt adott neki. Eltakarta azt az arrogáns ridegséget, ami a szépség mögött lakozik. Mert meg kell hagyni, Rosie Adkins, rokonszenv ide vagy oda, különleges gyönyörűség volt.

Most először körülnézett a teremben, és a válla fölött hátrapillantott, mégpedig egyenesen rám. Tehát észrevett, amikor belépett ide.

Nem kaptam el a tekintetem, hiába buktam le, hogy őt nézem. Szilárdan álltam szúrós tekintetét, és egyetlen másodpercre sem engedtem el a fókuszt. Nem fogom megadni neki azt az örömöt, hogy elfordulok – nem fogok úgy viselkedni, mint a többiek, akik reflexből félrenéznek, amikor ő rájuk pillant.

Hiszen erről szólt ez az egész. Zavarta, hogy nem vonulok vissza. Zavarta, hogy vissza merek szólni neki. Vagy ha nem is zavarta, hát legalább birizgálta. Végigfuttatta rajtam a pillantását pont annyira, hogy észrevegyem, mit csinál. Mintha megmért volna és elhelyezett volna valahova a saját kis világában, ahol minden és mindenki pontos helyet kap.

Aztán elfordult.

Beképzelt liba.

Amikor visszatért a pultos, Rosie megfogta a neki szánt bontatlan üveg nyakát, aztán már sarkon is fordult.

De miközben elsétált, újra visszanézett rám.

A környezetem beszűkült. A zene tompább lett, a beszélgetések eltűntek valahol mögöttem, és csak azt láttam, ahogy a kijárat felé halad, mégis rajtam tartja a tekintetét. Nem szakítottam meg a szemezést. A pillantásom követte, ahogy ő tartotta rajtam a sajátját – lassan hátradöntöttem a fejem a fotelben, elterülve az ülésen, mintha ez az egész nem jelentene semmit. Az ujjam tovább körözött a pohár szélén, egyenletesen és ráérősen.

Önként álltam bele abba az erőpróbába, amit nekem szánt.

Mire kiért az ajtón, éreztem az izzadságcseppeket a tarkómon.

– Igen, határozottan nincs a bögyödben – rántott vissza Xavier a valóságba, amikor a Királykisasszony végre eltűnt. Szórakozottan nézett engem, én meg csak megvontam a vállam.

– Nem szeretem a beképzeltséget.

Xavier vigyorgott, és megrázta a fejét. Ivott a whiskyjéből, és úgy ízlelgette az italt, mintha megkérdezték volna tőle, vajon melyik évben készülhetett.

– Nem olyan rossz.

– Örülök, hogy ízlik.

– Úgy értem, a lány. Nem olyan rossz. Egyértelműen rátesz.

Kuncogtam a nevetséges megjegyzésre, és most rajtam volt a sor, hogy csóváljam a fejem. Xavier gazdag környezetbe született – az élete inkább hasonlít Rosie Adkinsére, mint az enyémre, így jobban belelát a közegbe. Valószínűleg ezért néz megértőbben Rosie-ra is, mint én. Elmondása alapján, mielőtt összejött volna a nővéremmel, ő sem olyan volt, mint most. Aurora sokat puhított rajta, legalábbis ő így fogalmazott. Biztosan magát szerette volna látni ebben a csajban is.

– Haver, szerintem neked kicsit beütött a whisky – böktem szellemesen az ujjai között billegő pohárra, de ő csak megvonta a vállát.