Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bokor Malvin

KÉT VILÁG

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-128-6 EPUB
ISBN 978-963-678-129-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás:
1911

a borító Egon Schiele (1890 – 1918)
Eva Freund kék kalapban című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Az udvari ablak fehér függöny szárnyai között vérvörös azálea-tő lángolt.

Szegény kis pesti virág! Homályos üvegházban született, kőpadlós boltban nevelkedett s végül ide jutott, szőnyeges, parkettás, sötétes szobába. Soha nem ismerte az eleven, édes anyaföldet, a meleg esőcseppek csókját, soha nem látott zümmögő bogárkát, sem libbenő, táncos pillangót... Zöld papiros-fodrokba csavargatva nézett ki az ablak mögül, gőgösen és mégis kissé bánatosan.

Lehet különben, sőt valószínű, hogy minderről néki magának semmi tudomása sem volt. Mindez annak az okos szemű, egyszerűen öltözött fiatal lánynak a fejében született meg, aki sietve ment végig a vasrácsos folyosón az ablak alatt s csak egy futó pillantást vetett a virágra.

- Márta, állj meg, állj meg! - kiáltotta most utána egy üde, meleg hang és egy pillanat múlva már utol is érte a lépcsőn egy másik leány, nagy vonásokban a Márta hasonmása, de mégis különböző tőle. Szelesebb, rendetlenebb, mosolygásra és sírásra egyaránt hajlóbb arcú. Erzsike volt, a Márta testvérhúga.

- Láttad a Hajnalka virágját? - kérdezte lihegve a nénjét. - Gyönyörű. Volt vagy tíz korona. Te, Márta, én csak azt szeretném megérni, hogy egyszer valaki az én kedvemért is tíz koronát költsön virágra!

- Az még nem a boldogság...

A fiatalabb lány felsőbbséget érzett a hangban. Dacos kis szája összeszorult. Egy percig hallgatva mentek egymás mellett Aztán újra Erzsike szólalt meg:

- Nem a boldogság, nem a boldogság... Egyebet sem tudtok ti, öregek. Ez sem a boldogság, az sem, a sok apróság együtt még is csak boldogság... A virág, a szőnyeg, a sok szép kép, a fogat. Márta, ha én fogatot tarthatnék!

Márta elmosolyodott. Bátran elfogadhatta még, sőt megtiszteltetésnek is vehette az «öreg» jelzőt, mert az arca üde és bársonyos volt, a szeme sugaras és a termete karcsú, délceg. Csak lélekben volt sokkal idősebb Erzsikénél, korban alig két esztendővel.

- Egyelőre - nevetett - érd be a huszonhármas számú villamoskocsival.

Már dübörgött is a vasszekér és a kerekek sikoltva csúsztak a megállóhelyig a hirtelen fékezéstől. Márta szerette ezt a hangot, a nagyváros e jellemző zaját, Erzsike azonban gumikerekű fogatra gondolt, amely halk patkócsattogással surran át az utcákon és bánatosan sóhajtott.

A villamos kocsiban még csak munkásemberek, kendős asszonyok ültek, a külső Ferencváros lakosai, ismeretlen ismerősök, akikkel majdnem mindennap együtt utazott a két leány. Reggel nyolc óra tájban, a Népliget vidékén nem igen utaznak grófok a villamoson. Beljebb, az Üllői-úton néhány iskolásgyerek is fölkapaszkodott a kocsira, amelyet elárasztottak zajjal, nevetéssel, naiv és fontoskodó megjegyzéseikkel, egész éretlen és bájos ifjúságukkal. Ezek belvárosi iskolák növendékei voltak és szétrebbentek a Kálvin-tér környékén.

A Károly körúton Erzsike megszólalt:

- Itt van már a Goldberger Eszti meg a Krapacsek Józsa...

Ezzel a két leánnyal is minden reggel találkoztak. Az egyik, a Goldberger Eszti, abban az üzletben volt alkalmazva, ahol Erzsike is végezte a levelezést, Józsa pedig Mártával egy bankban hivatalnokoskodott.

Eszti sápadt arcú, fakóruhás leány volt, egy körúti kis boltos leánya, aki, mióta írógépes kisasszony lett, nagyon röstellte a szegény rokonságot, erősen hencegett és mindenkivel azt igyekezett elhitetni, hogyha az apja nem veszített volna nagy összegeket a börzén, ő most gyémántos fülbevalót hordana és Siófokra járna nyaralni. A buton és Siófok: Goldberger Eszti képzeletében e kettő képviselte a földi paradicsomot...

Krapacsek Józsa csak annyiban hasonlított a barátnőjéhez, hogy ő is nagyon elégedetlen volt a maga sorsával. Neki azonban más vágyai voltak: színésznő szeretett volna lenni... Erről álmodozott már gyermekkorában is, apjának, egy szép márványos palota házmesterének a szobácskájában. A kegyetlen sors azonban másképen rendelkezett vele. A márványpalota gazdája Budapest egyik legnagyobb bankjának volt az igazgatósági tagja és gyakran mondta hűséges házmesterének:

- No, Krapacsek bácsi, ha a kis lány szorgalmas lesz és jól fog tanulni, betesszük az Országos Bankba; akkor el lesz látva egész életére...

Így hát Józsának el kellett temetnie ragyogó ambícióit és meg kellett elégednie egy szürke kis állással az Országos Bankban a könyvelésnél. Egy szürke kis állással, amelyre kívüle százan meg százan pályáztak, Józsánál alighanem érdemesebbek. De hát neki volt protekciója és a protekció nagy dolog... Más leány az ő helyében térden-állva adott volna hálát a jó Istennek: ő azonban megalázódnak és boldogtalannak érezte magát.

Néha sóhajtva állt meg a kirakatok előtt, amelyből híres színésznők arcképei mosolyogtak le rá a képes levelezőlapokról.

- Én is köztük lehetnék - szólt dacosan magához.

Arra nem gondolt, hogy azt a néhány híres színésznőt a tíz ujján is összeszámlálhatná, míg azoknak a száma, akiket hiú ambíciójuk megcsalt és késő bánatba, nyomorúságba taszított, mérhetetlen hadsereg... Abban nem is kételkedett, hogy tehetsége, kitartása, ereje volna-e ehhez a pályához - amint igen keveseknek van - gyűlölte a hivatalt s némi kárpótlásul fantasztikus szalagcsokrokat tűzött a hajába és otthon egész nap operett-áriákat énekelt, éles és hamis hangján.

Erzsike nem szerette ezt a két leányt. Kicsit gőgös természete volt és gyakran gondolt arra, hogy ő címeres, kandallós ősi kúriában töltötte a gyermekkorát - míg ezek... jobb arról nem is beszélni. Goldberger Esztivel egy íróasztalnál dolgozott a hatalmas méretekre berendezett ásványvíz-kiviteli kereskedésben, de hosszú ideig csak kurta fejbiccentéssel válaszolt a kollégája barátságos köszöntésére.

Egyszer azonban nem tudott eligazodni valami kérdésben és Eszti, aki már évek óta kopogtatta a gépet és kezelte a másolópapirost a «Klenovszky és fiai» cégnél, jólelkűen sietett a segítségére. Annyira már nem terjedt Erzsike gőgje, hogy a nagyon is idején érkezett segítséget visszautasítsa, de hazamenet elpanaszolta Mártának:

- Képzeld, én jóformán tudomást sem vettem erről a leányról, éreztettem vele, hogy lenézem és most rászorultam. Ez olyan kínos helyzet...

- Magadnak köszönheted felelte komolyan Márta.

Az ember mindig elkerülheti a kínos helyzeteket, ha azokkal, akikkel a sors együvé vetette, igyekszik lehetőleg barátságos viszonyban lenni. A barátságos viszony, persze, még nem barátság: az más, szent, nagy, kötelező dolog, amelyben mindenki csak keveseket részesíthet... A társainkkal való jó viszony ellenben az okosság kérdése: hiszen első sorban a magunk kellemes helyzetét biztosítjuk vele.

Maga Márta mindig szíves volt mindenkihez, a Krapacsek-leányhoz is, aki vele együtt dolgozott a könyvelésnél. Most is szíves kézszorítással üdvözölte a két elválhatatlan barátnőt - Eszti és Józsa két szomszédos házban laktak s már gyermekkorukban is együtt hancúroztak az udvaron - és megkérdezte tőlük:

- Nos, hogy mulattak tegnap este a színházban?

- Ó, nagysád, kitűnően - felelte előkelő hangon Eszti. - Az új operettnek igen kedves zenéje van...

- És a táncok - vágott közbe Józsa - a táncok... A hollandi kopogóst különben én is el tudnám táncolni.

- Szépen tudnád - felelte Eszti az ő saját külön pesti nyelvén. - Te is azt hiszed, hogy mindent tudsz...

Benne voltak a legkedvesebb beszédtárgyukban. Erzsike csillogó szemmel figyelt - őt édesapja és a komoly Márta csak az Operába meg a Nemzeti Színházba vitték el néha-néha a villamos azonban megállóit az Erzsébet-tér sarkán.

- Mi már megérkeztünk - szólt Erzsike, kissé sajnálkozva. - Háromnegyed kilenc... miért szalad úgy, Eszti?

Eszti nagyon ambiciózus hivatalnok volt és rendesen ő volt az első az irodában, Szerette, ha a cég főnöke, a kopasz fejű, hajlotthátú öreg Klenovszky reggelenként fejcsóválva sétált végig az üres szobában és egyedül őt találta már az asztalánál.

- Már megint csak a Goldberger volt benn kilencre - kiabálta ilyenkor később végig az egész irodán. - A Goldberger, az tudja, hogy dolgozni van itt, a többi mind grófnak hiszi magát... Majd olyan is lesz az eredmény a fizetésjavításnál!

A «grófok» meglapulva hallgattak, Eszti pedig csillogó szemmel hajolt az írógépe fölé. A fizetésjavításnál ellenben mindig csalódottnak érezte magát: az öreg Klenovszky csak az elismeréssel nem fukarkodott, ami a fizetésemelést illeti, olyan aprócska összegekkel boldogította a tisztviselőit, amelyek némely haragos ifjú állítása szerint még borravalónak sem voltak gavallérosak.

- Visszautasítjuk - lázongtak némelykor, sőt íveket is köröztek aláírás végett, amelyben méltányosabb fizetést követeltek...

Végül azonban mégis csak aláírták a nevetségesen kicsi fizetés nyugtáját és a pénzt zsebre tették, a merészhangú ívvel együtt. Hiszen, ha jól meggondolták a dolgot, az öreg Klenovszkynál igen jó, biztos helyük s alapjában véve csinos fizetésük volt. Csakhogy az ember már olyan... Milyen örömmel fogadta annak idején minden egyes fiatal fiú, vagy leány a jó állást - de hát a tisztviselő azért tisztviselő, hogy elégedetlenkedjék.

- Ha egyszer meglátok valahol egy elégedett magánhivatalnokot - szólt néha az öreg Klenovszky András - az jól vigyázzon magára, mert bejelentem a Nemzeti Múzeumnak, ahol bizonyára spirituszba teszik, a természeti ritkaságok közzé...

Goldberger Eszti ilyenkor mélyen hallgatott: bizonyára félt, hogy spirituszba kerül. Mert ő bizony meg volt elégedve a sorsával - különösen addig, amíg ő lehetett a Klenovszky-cégnél a szorgalom és a pontosság mintaképe.

Ennek a kiváltságos helyzetnek azonban véget vetett a Gálosy Erzsike megjelenése. Most már ketten voltak ott kilenc órára a nagy íróasztal mellett s ketten álltak föl utoljára a munka mellől, amikor a Bazilika órája mély kongással ütötte el az egy órát.

Erzsike, hogy igazat szóljunk, nem lelke mélyéből való meggyőződésből volt ilyen mintaszerűen szorgalmas. Alapjában véve nem sóvárgott Klenovszky András jóakaró elismerésére, sem pedig a cég érdekeit nem viselte olyan odaadással a szívén, hogy ez serkentette volna munkára... Nem: ő egyes-egyedül a Márta komoly szemének az elismerő pillantását, a Márta édes arcának helyeslő, biztató mosolygását akarta...

2.

A Klenovszky és Fiai cég üzlete egy nagy, ósdi házban volt a Nagykorona-utcában. Nem volt utcára nyíló üzlet, de az első emelet ablaksora - az irodai helyiségek - fölött, egyszerűségében is gőgös cégtábla hirdette röviden a cég nevét, belül a nagy, göröngyösen kövezett udvaron pedig ajtó ajtó mellett nyílott a titokzatosan homályos raktárhelyiségekbe.

Az udvaron egész nap zörögtek a fuvarosok szekerei, döngtek a ládatetők a szögezés alatt vagy recsegtek és ropogtak, amint a feszítővas nyomult a bordáik közé, E zűrzavaros, vad hangok közepette pedig bőrkötényes, komorarcú emberek jártak-keltek, kalapáccsal az övükben vagy súlyos teherrel a vállukon s rövid, de szinte ijesztő hangú fölkiáltásokkal biztatták egymást vagy a teherhordásban elfásult, azt lehet mondani: apatikussá lett lovaikat.

A Klenovszky és fiai cég ásványvizek kivitelével és behozatalával foglalkozott. A raktárak, a pincék föliratos üvegek légióit őrizték és ásványvizes üvegek feküdtek a ládák szalmacsomói között is, amelyektől szemetessé és dohos, fojtó levegőjűvé lett a hangos udvar.

Erzsike, amikor először érezte meg a hosszas használattól kikopott, mocskos lépcsőn fölmenet ezt a köhögésre ingerlő levegőt és először hallotta Pénz király kietlen udvari muzsikáját, elszoruló szívvel, ijedten állott meg a lépcső fordulójánál, hogy egy eléggé piszkos ablakocskán keresztül riadt pillantást vessen az udvar eleven, mégis sivár képére.

- Én nem jövök ide többet soha - gondolta könnyes szemmel. - Én nem bírnám el ezt az életet…

Alig pár hete jött akkor faluról és kék szemének mélyén szinte ott tükröződött még a bolthajtásos, kandallós családi szobák meleg fal- és szőnyeg színe, kertek friss zöldjének üde bájossága... Nem, nem lehet, hogy ő ezt valaha megszokja. - A kopácsolást, a dübörgést, a kiáltozást, amely megremegteti az iroda falát is, azután pedig este a rideg csöndet, amelyben csak tollpercegés és gázlángok egyenletes, bántó sistergése hallatszik…

A dísztelen lámpák fénye, puha függönyszárnyaktól nem tompítva, sárga világosságot áraszt az utcasorra.

Erzsike nem fog itt megszokni soha...

Ennek az első belépésnek, ezeknek a komor és reménytelen hangulatoknak ma összesen két esztendeje. Erzsike jár az irodába, még pedig nem is kínosan, nem is vonakodva, nem is szomorúan, hanem szívesen és vidáman.

Erzsike azóta az első nap óta valami nagy igazságot tanult. Megtanulta, hogy nincs olyan rideg hely, hogy otthonunkká ne avathatná az idő, amelyet benne töltöttünk. Bármilyen sárga, barátságtalan négy falhoz fűződik is mindennapi munkánk, apró örömeink, szomorú vagy vidám gondolataink sok kis emléke: az a négy fal kedvessé lesz előttünk.

A chillóni fogoly - lord Byron hőse - megsiratta börtönét, amikor rabságának hosszú, kínokkal teljes esztendei után végre el kellett hagynia. Erzsike esete, hála Istennek, sokkal kevésbé volt súlyos és ennél fogva sokkal kevésbé csodálatos is, hogy szívéből megszerette a levelezési osztály komoly helyiségét, amint megszerette annak idején a fehérre meszelt iskolaszobát vagy a mindig hideg intézeti hálótermet.

Ma már mosolyogva lépett be a homályos üveg ajtajú előszobába, amelyből a föliratos irodahelyiségek nyíltak. Az ő arca különben is mosolygásra volt teremtve s szinte megvilágította derűjével a homályos helyiséget.

Aki látta, annak föl kellett vidulnia. Még István, a mogorva, öreg irodaszolga is barátságos arcot csinált, amíg előcsoszogott üvegfalú ketrecéből. Mint rendesen, most is abban a kitüntetésben részesítette Gálosy kisasszonyt, hogy lesegítette a kabátkáját. Emberemlékezet óta Erzsike volt az első női alkalmazott az irodában, akinek ittlétét István nem kísérte helytelenítő fejcsóválássál.

Ő, szegény, nem ebben a feminista világban kezdte meg a pályafutását. Mikor ő még fiatal legényként hordta a tisztviselő uraknak a cigarettát, a délelőtti vajaskenyeret és a délutáni kávét: abban az időben semmi keresnivalója nem volt nőnek olyan komoly helyen, mint Klenovszky nagyságos úr irodája...

Az idők azonban változnak s mit csináljon egy szegény szolga? Belenyugszik a változásba...

Esztinek azonban mégis csak magának kellett letennie, aranygombos, divatos felöltőjét. Miközben a fogasra akasztotta az impozáns ruhadarabot, egy gyors pillantással látta, hogy semmiféle kabát nem lóg még az övé mellett. A biztonság kedvéért mégis megkérdezte:

- Senki sincs még itt, István bácsi?

- Senki, csak az öreg nagyságos úr. Már kezd haragudni.

Eszti benyitott a «Levelezés» feliratú üveges ajtón, amely két egymásba nyíló szobába vezetett. A belső szobából posztóval bevont, csillogó sárgaréz gombokkal kivert ajtó vezetett egyenesen a főnökök helyiségeibe. Eszti gyors, tiszteletteljes pillantást vetett erre az ajtóra, azután sietve elfoglalta a helyét és úgy belemélyedt egy tegnapról maradt, hosszú levél lekopogtatásába, mintha legalább félórája dolgoznék már.

Az ő helye háttal volt a zöldposztós ajtónak, Erzsikéé pedig szemben véle, a két összetolt íróasztal másik asztalán.

Erzsike nyugodtan készült a munkájához. Elővette az egyik fiókból a fekete lüszterkötényét és a csúf, zacskóhoz hasonló ruhaujjvédőket, amelyeket a karjára húzott. Ezt mindig egy kis borzalommal cselekedte: de hát hiába, nem lehet minden hónapban új ingblúzt vásárolni, mert a réginek az ujja tintás lett... Azután új tollakat tett a tollszáraiba, a ceruzáját is megfaragta a faragógépen s végül egy kis sóhajtással hozzáfogott egy gyorsírással írott papiroslepedő kibetűzéséhez.

Éppen elkészült ezzel a munkával és a tiszta íveket kezdte előszedni az írógép számára, amikor megnyílt a főnöki szobába vezető ajtó. Mindketten hallották az ajtónyilást, Eszti azonban meg sem fordulva, még buzgóbban hajolt a munkája fölé, míg Erzsike fölemelte egy pillanatra a tekintetét, hogy aztán váratlanul elpirulva fordítsa el a fejét újra.

- Jó reggelt, kisasszonyok!

Nem az öreg Klenovszky András jött be, hanem a fia, Klenovszky Tivadar.

Három fiú között ő volt a legfiatalabb és már csak ő maga nőtlen. Apjának a büszkesége és a reménye: nem azért, mert csinos, sugár alakja volt, érdekes sasorra és büszke, fényes kék szeme; nem is azért, mert bejárta majdnem az egész világot és egy kisebbfajta lexikon volt a fejében; nem is azért, mert úgynevezett dédelgetett kedvence volt minden társaságnak.

Mindez üres flanc volt az öreg Klenovszky szigorú szemében. Ez az ősz ember azért szerette és becsülte a gyermekét, mert benne élt úgyszólván az egész Klenovszky-faj, mert egyesült benne mind az a fáradhatatlan munkakedv, kemény becsületesség és száraz, a ridegségig puritán életfelfogás, amelyet a Klenovszky-apák folyton növekedő vagyonukkal együtt örökségül hagytak az utódaikra.

Tivadar úr, amint az irodában hívták, most huszonnyolc éves volt, de a nézeteiben konok, az életfelfogásában józan és a modorában rideg, mint egy aggastyán.

…Erzsike mégis elpirult, valahányszor a hangját meghallotta. És Erzsike mégis csodálta, mégis tisztelte… igen, ne mondjunk mást: csodálta és tisztelte ezt a kevély embert, ezt a született nagyurat, Pénzkirály őfelsége mesebeli legkisebbik fiát.

- Kisasszony, - szólt a királyfiú Erzsikéhez, nem is egészen a mesék nyelvén - kérem, keresse ki nekem a Frowler et Co.-cég utolsó levelét, amelyet a kartell-ügyben vettünk tőlük.

Erzsike kissé remegő ujjakkal lapozgatott egy nagy könyvben. Maga vezetett be ide minden levelet, amely a céghez érkezett.

- Folyó évi augusztus 18, - mondta azután halkan.

- Igen, ez lesz az, amit keresünk...

Erzsike a másik szobában a polcon kezdett keresgélni. Amint a számozott kis rekeszek körül foglalatoskodott és karcsú alakja kecsesen egyenesedett ki, hogy elérje a magasabb sorokat, Tivadar úr érdeklődő pillantással kísérte egy másodpercig. Csak egy másodpercig, amennyi időt okvetlenül szentel az esztétikus szemű ember egy ágon ülő, kecses madárkának is, csinos virágszálnak vagy napfényen zümmögő, aranyos szárnyú bogárnak.

Erzsike bodros, napsugár színű fejecskéje, egész alakjának harmonikus kedvessége frissen, kellemesen ütött el a komor és öreg irodahelyiségtől. Ezt talán Tivadar úr is gondolta, de semmi esetre sem gondolt többet.

- Köszönöm, kisasszony… Igaz, akivel tegnap láttam a Dunaparton, az édesanyja volt?

- Nem, Klenovszky úr, a nagynéném. Anyám már évek előtt meghalt...

A fiatal főnök bólintott a fejével és visszatért a zöldposztós-ajtajú szobába. Alig csukódott be mögötte az ajtó, Eszti lecsapta a tollát és kicsit ijedt, kicsit irigykedő, főképen azonban nagyon-nagyon meglepett arccal fordult a társa felé:

- Erzsiké, ne haragudjon, ha kimondom, de ez a Tivadar úr érdeklődik maga iránt!

- Ugyan, Eszti…

A szőkefürtős fejecske mélyen hajlott az írógép fölé, a rózsás kis arc égőpiros lett. Erzsike haragudott. De nem haragudott annyira, amennyire szeretett volna…

- Ér-dek-lő-dik! – hangsúlyozta Eszti, ellentmondást nem tűrő hangon. - Soha itt még alkalmazott meg nem érte, hogy Tivadar úr a privát dolgai iránt érdeklődjék... « Kisasszony, kérem már végre azokat a kópiákat!» Kisasszony, megint zöldségeket írt a Brüll S. Co.-nak szóló expressz - levelébe!» Efféléket hallunk tőle eleget. Hanem Duna-part, séta, család! Ha tudná, milyen nagy dolog ez a három üzletietlen szó Tivadar úr részéről...

Eszti komikus megdöbbenéssel csapta össze a kezét. A másik percben azonban nagy hirtelenséggel kezdtek működni az ujjai az írógépen, mert a szomszéd szobában megjelent Dalnoki úr, a két leány közvetlen följebbvalója, a cég levelezője.

Most már a többi szobák is megnépesültek. Egy darabig csönd volt, a munka mozgalmas, élettel teli csöndje. Az ember szinte áthallotta a többi helyiségből is, a falakon keresztül, a papiros suhogását és a toll percegését.

A csönd azonban nem sokáig tartott. Előbb egyik ajtó nyílt meg, azután a másik… Látogatók jártak-keltek a könyvelésből a levelezésbe, a cégvezetésből a számfejtésbe... Etikettszerű, tízperces vizitek voltak ezek, néha még tíz percnél is rövidebbek, az első ajtónyílásra szétrebbenők. Fekete kötényes, szépen fésült lányok összecsókolóztak és pár szót váltottak a divatról, lüszterkabátos fiatal urak mondtak el egy-két siető bókot a hölgykollegáknak... Azután gyorsan tűntek el a legközelebbi ajtón, mert Klenovszky András, de még inkább Klenovszky Tivadar nagyon rossz néven vette a «kaszinózást».

Erzsike ujjai gyorsan kopogtak az írógépen. A leányokkal is váltott pár szót, a fiatal urak tréfáin is mosolygott. Háromszor volt benn Dalnoki úrnál, aki diktált neki és kétszer vitt be leveleket az öreg főnökhöz aláírás végett.