részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Natasha Lunn: Conversations on Love
Penguin Random House UK, 2022

Copyright © Natasha Lunn, 2021
© Conversations on Love Ltd.
Hungarian translation © 2023 Garamvölgyi Andrea
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Papp Rita
A borító betűtípusa: Bagdoll Display (Balogh Lőrinc)

ISBN 978 963 355 946 8

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Elekes Dóra
Szerkesztette Orosz Ildikó
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Markwarth Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tartalmi figyelmeztetés: A könyvben vetélésről is szó esik, amely egyes olvasóink számára felkavaró lehet.
A könyvben szereplő személyek nevét és jellemzőit egyes helyeken, a magánéletük védelme érdekében, megváltoztattuk.

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ajánlom mindazoknak, akik úgy érzik, örökre belevesztek a vágyakozásba.

„A szerelmi történetek azok, amelyek akár késő éjjelig is ébren tartanak bennünket. Úgy tűnik, lehetetlenség betelni az emberi életnek ezzel az örök rejtélyével. Folyton-folyvást visszatérünk ugyanazokhoz a jelenetekhez, ugyanazokhoz a szavakhoz, próbáljuk kihámozni belőlük valódi jelentésüket. Semmi sem oly ismerős, mint a szerelem. És semmi sem oly megfoghatatlan.”

Jeanette Winterson: The PowerBook

Bevezetés

Éveken át vallásos buzgalommal vágyakoztam. Epekedve vártam a választ az sms-emre, vágyakoztam egy „szeretlek” után, vágytam arra, hogy egy férfi végre úgy nézzen rám. Ha volt társam, minden álmom az volt, hogy a kapcsolat tartós legyen; ha épp nem volt társam, egyre csak párkapcsolat után áhítoztam. A nyugtalansággal vegyes vágyakozás, mint a köd, belepte az egész életem, és mindent elhomályosított.

Régebben azt hittem, szerelemre vágyom, de tévedtem. A szerelemnek csak az ideája vonzott ilyen megszállottan, nem a valósága. Éveken át merengtem álmatlan éjszakákon, hogy „vajon mikor találok rá”, de soha, egy pillanatra sem gondolkodtam el azon, hogy „pontosan mi is a szerelem”. Sokan vannak így ezzel? Az iskolában nem tanulunk a szeretetről és a szerelemről, nem végzünk kutatásokat a témában, nem vizsgázunk belőle, nem vesszük át évente egyszer a tanultakat. Közgazdaságtant, nyelvtant meg földrajzot tanulni mindenki szerint fontos, de arra senki nem kapacitál bennünket, hogy ismerjük meg ezt az alapvető emberi érzést. Különös, hogy annyi mindent várunk tőle, de alig szánunk időt arra, hogy meg is értsük. Olyan ez, mintha búvárkodni szeretnénk, de úszni már nem akarnánk megtanulni hozzá.

Ám akár foglalkozunk vele, akár nem, a szerelem és a szeretet szinte észrevétlenül ki-be járkál az életünkben, napi szinten beszivárog, elillan, szabadon áramlik a maga kegyetlenségében és gyönyörűségében. Előbb azt nézem videón, ahogy egy barátom hathetes kisbabája a kádban lubickol, majd alig egy óra múlva már azt olvasom egy közeli ismerősöm szűkszavú e-mailjében, hogy harmadszor sem hozott sikert a lombikprogram. Eszembe jut két friss eljegyzés híre, majd egy másik, amelyet lefújtak, és egy, amelyet végül ki sem tűztek. Hallgatom a barátomat, aki most próbál új életet kezdeni egy válás után; majd azt, aki a szülőjét gyászolja; meg azt is, aki vigyorgó optimizmussal meséli, nála hogyan bontogatja szárnyát egy új szerelem. A szeretet, annak legkülönbözőbb formáiban, mindennap életre kel és elhal – mindannyiunk életében folyamatosan jelen van. Kiismerhetetlen és meghatározhatatlan. Vagy legalábbis így hittem.

Sokáig abban a hitben éltem, hogy boldogtalanságom forrása: a szerelem. Mindenképp meg akartam érteni, miért érzem, hogy uralkodik rajtam, és képtelen vagyok fölébe kerekedni. Hogyan lehetséges, hogy gond nélkül felmondok, ha a munkám nem tesz boldoggá, de nem tudok kilépni egy boldogtalan kapcsolatból? Miért, hogy életem minden más területét kézben tudom tartani, a szerelmi életemet meg sosem? Miért gondoltam, hogy a házasság valaminek a vége lesz, és nem a kezdete? Gyanítottam, hogy teljesen félreértem a szerelmet, és ez az a nyomvonal – avagy Elizabeth Gilbert kifejezésével „kíváncsiságmorzsa” –, amelyet feltétlen követnem kell.

Ez vezetett oda, hogy az elmúlt négy évben írókat, terapeutákat és szakértőket faggattam a szerelemmel és a szeretettel kapcsolatos tapasztalataikról a Beszélgetések a szeretetről című e-mailes hírlevélben. Ők pedig meséltek nekem emberek, városok, versek vagy épp a fák iránti vonzalmukról. Arról, hogy bárcsak több szexpartnerük lett volna; arról, hogy a szex a házasság álomvilága; arról, hogyan tudtak életben tartani egy barátságot 26 éven át úgy, hogy még csak nem is egyazon országban éltek; arról, hogyan estek szerelembe, miközben épp csak elvesztették a gyermeküket vagy gyászolták a testvérüket; arról, hogy gyermekeket láttak világra jönni háborús övezetekben; és arról, hogyan tanultak meg szeretetet találni a magányban. Bennem minden egyes beszélgetés azt erősítette meg, hogy a szeretetnek semmi nem állhatja útját, az én tudásom pedig a témáról erősen korlátozott.

E beszélgetéssorozat közben az én életemben is ki-be járkált a szeretet. Az interjúk révén kibővült az elképzelésem arról, mi és milyen a szerelem, de kellett hozzá egy spontán vetélés és egy újabb fogantatási próbálkozás, hogy lassacskán ráeszméljek: rengeteg még a tanulnivalóm. Mert bár azt hittem, leszoktam már a megszállott vágyakozásról, valójában az az állapot, amikor a harmincas éveimben gyerekről ábrándoztam, elég hasonló volt ahhoz, amikor huszonévesen pasira vágytam. Mindkét helyzetben sokkal többet foglalkoztam azzal a szeretettel, ami nem adatott meg, mint azzal, ami már jelen volt az életemben. Olykor mindkét helyzetben önsajnálatba süllyedtem. Előszeretettel hasonlítgattam magamat másokhoz, és úgy éreztem, van a boldogságnak egy olyan területe, ahonnan én ki vagyok zárva. Régen a kézen fogva sétáló párokat néztem vágyakozva, újabban a közeli parkban babakocsit tologató nőket. Más lett a vágy tárgya, de ugyanaz a nyugtalan, fürkésző érzés kerített hatalmába. Akkor értettem meg, hogy ez soha nem fog elmúlni, mindig lesz valami, ami után áhítozhatom – már amennyiben továbbra is ilyen szűklátókörűen tekintek a szerelemre: járunk, összeházasodunk, megszületik az első gyerek, a második, majd érkezik az első unoka, és a legnagyobb öröm, hogy újabb évtizedet tölthetek el anyámmal, apámmal vagy a férjemmel. Ezért hát folytattam a faggatózást – és elkezdtem megírni ezt a könyvet.

Nap mint nap feltesszük magunknak a szeretettel kapcsolatos kérdéseinket. Akár párkapcsolatot keresünk, akár azon tépelődünk, kilépjünk-e egy kapcsolatból, és azt várjuk, hogy szívünk titkos zugából megérkezzen a válasz; akár tartós párkapcsolatban élünk, és azon tűnődünk, hogyan lehet az élet viharaiban is életben tartani a szerelmet; akár szülőként igyekszünk jobbá válni; akár elvesztettük egy szülőnket, és hirtelen minden más eltörpülni látszik e veszteség mellett. Látszólag mind mást akarunk a szerelemtől és a szeretettől – másra van szükségünk. De tapasztalatom szerint a sokféle személyes kérdés szinte mind ugyanabban a három, általánosabb kérdésben gyökerezik: Hogyan lehet rátalálni a szeretetre? Hogyan lehet megtartani? És hogyan lehet túlélni, ha végül elveszítjük? Ezeket a kérdéseket igyekszem körbejárni az itt következő oldalakon.

Nem túlzás azt állítani, hogy számomra ezek a beszélgetések sorsfordítónak bizonyultak. Segítségükkel végre feloszlott a vágyakozásból magam köré vont köd, felnyílt a szemem, és megláttam a szeretetet, ami már jelen volt az életemben. Arról is meggyőztek, hogy bár ez az alapvető érzés sok szempontból valóban kiismerhetetlen, mégis hasznunkra lehet, ha megpróbáljuk definiálni. Ahogy bell hooks írja All About Love (Mindent a szeretetről) című könyvében: „fiatalon téves definíciókat kapunk a szeretetről, azért olyan nehéz szeretetteljesen viselkedni felnőttkorunkban”, és „egy jó definíció megadja a kiindulópontot, és megmutatja, hová akarunk eljutni”.

Azt gondolom, ideje elkezdenünk úgy tanulni a szeretetet és a szerelmet, mint bármely más készséget, mert ez meghatározhatja egész életünk kimenetelét. Ahogy dr. Julianne Holt-Lunstad a társas kapcsolatok és az élettartam közötti összefüggést vizsgáló tanulmányában megállapította, az erős társas kapcsolatokkal rendelkező emberek 50 százalékkal kisebb valószínűséggel halnak meg idő előtt, mint a gyenge társas kapcsolatokkal rendelkezők.1 A szeretet és a szerelem kevés figyelmet kap – nézzük meg, hogy egy újság hány oldalt szentel a politikának, a pénzügyeknek vagy az utazásnak, szemben az emberi kapcsolatokkal –, pedig kevés komolyabb, fontosabb téma van ennél. A szeretet hiánya rengeteg kárt tud okozni. Bősége viszont képes minket, embereket meggyógyítani.

Bár a könyvben szereplő beszélgetések a szerelemről és a szeretetről szólnak, sok minden másról is mesélnek: arról, hogy az emberek hogyan találnak egymásra, hogyan okoznak csalódást egymásnak, milyen módokon sérülnek és gyógyulnak, miként tartanak ki és lépnek tovább, még akkor is, amikor azt hiszik, képtelenek rá, és hogyan próbálnak értelmet találni a veszteségeikben. Remélem, olvasóimnak is éppúgy emlékeztetőül szolgálnak, hogy ne hagyjuk háttérbe szorulni azokat, akiket szeretünk; felhívásul, hogy vegyük komolyabban a szeretetet; és bátorításul arra, hogy kezdjünk valami értelmeset azzal az élettel, amely megadatott nekünk.

Hilary Mantel A Place of Greater Safety (Egy biztonságosabb hely) című regényének egyik szereplője azt mondta (eredetileg a való életben): „A szerelem erősebb, tartósabb, mint a félelem.” Amikor pedig interjút készítettem a szerzővel, Hilaryvel, ő hozzáfűzte: „Többek között azért írunk, hogy megpróbáljuk kideríteni, ez tényleg így van-e.” Én is ezt próbálom kideríteni. Erősebb-e a szerelem, mint a félelem a bizonytalanságtól, a változástól, a haláltól? Választ találni ezekre a kérdésekre soha véget nem érő feladat. Az egyik legfőbb tanulságom, hogy a szerelem és a szeretet egy életre szóló projekt, olyan történet, amelynek nem ugorhatunk a végére. Milyen szerencsések vagyunk, hogy tudjuk, ennek soha nem lesz vége! Mint ahogy ennek a könyvnek sincs utolsó oldala – itt csak kezdetek sorakoznak.

I. Hogyan lehet rátalálni a szerelemre?

„Az élet nem megoldandó probléma,
hanem megélendő rejtély.”

M. Scott Peck

1. fejezet Romantikus fantázia kontra valóság

„Amikor rád vágyom, eltűnik belőlem egy részem…”
Anne Carson: Eros, the Bittersweet (Keserédes Ámor)

A legelső csókomat Bentől kaptam. Tizennégy éves voltam, és merő bizonytalanságnak éreztem az életem. Nem tudtam, milyen zenét szeretek, milyen márkájú cipőt hordjak az iskolai egyenruhához vagy éppenséggel milyen ember akarok lenni. Egyetlen dologban voltam biztos: őt akartam. Egy olyan időszakban, amikor csupa döntés az élet, és könnyen rosszul választhat az ember, megkönnyebbülést hozott, hogy ebbe jóformán egyáltalán nem volt beleszólásom. Olyan volt ez, mintha az érzés választott volna engem.

Az a bizonyos első csók az ABC moziban csattant el, de Bent akkor már egy éve ismertem. Tizenhárom voltam, ő meg – fél évvel fiatalabbként – még csak tizenkettő, amikor átjött hozzánk, hogy együtt lógjon az öcsémmel, akivel egy suliba jártak. Amikor először megpillantottam, épp egy citromsárga jojót pörgetett a lépcső tetején, a szobám előtt. „Szia!” – köszönt rám. „Helló!” – köszöntem vissza. Ennyi – ez a két szó elég volt, hogy tizenöt évre belezúgjak. Ettől kezdve úgy gyűjtöttem létezésének legapróbb részleteit, mint holmi törvényszéki szakértő a bizonyítékokat. Tudtam, hol van a karján a szeplő, milyen mozdulattal vajazza meg a pirítóst, és hogy mosolygás közben mindig hunyorog. Mindennél jobban vágytam arra, hogy végre felfigyeljen rám, és ez az áhítozás tanított meg arra, hogy a szerelem olyasmi, ami vagy megtörténik velünk, vagy nem. Olyan ajándék, amely vagy megadatik, vagy megtagadtatik.

Az évek során többször hosszabb-rövidebb viszonyba bonyolódtunk egymással: tizennégy évesen megcsalt, tizenhat évesen újra összejöttünk – és ez volt az egyetlen alkalom, amikor valaha elhangzott köztünk, remegő hangon, a „szeretlek” –, majd tizennyolc évesen megint újrakezdtük. A próbálkozások sosem tartottak túl sokáig, néhány nap volt csupán, néhány együtt töltött este, amikor csókolóztunk, Csillagok háborúja filmeket néztünk régi videókazettákról, néha meg csak céltalanul róttuk a sötétben az üres, vidéki országutakat. De mit sem számított, hogy sosem lett valódi kapcsolat köztünk, a mi történetünk a se veled, se nélküled terében, a soha ki nem mondott szavakban létezett.

A hosszabb, izgalmasabb fejezetek a fejemben íródtak, nem a valóságban. Ebből a képzeletbeli narratívából egy nosztalgikus, „összejövünk vagy sem” típusú szerelmi történet született – Dawson és Joey történetének mintájára2 –, amely bármelyik pillanatban valósággá válhatott volna, mégis tűnt úgy, hiába a várakozás, ebből nem lesz soha semmi. Valahogy mindig közbejött valami (egy kölcsönös félreértés, mondjuk, egy félreértelmezett sms), vagy közbeszólt a sors (a szüleim rosszallása vagy egy másik lány személye), ami meghiúsította újabb békülési kísérletünket. Hogy miért akartam folyton kibékülni vele, helyrehozni a kapcsolatunkat? Amikor megcsókolt egy másik lányt a suliban, akkor éreztem meg először, milyen is az elutasítás – és e tapasztalattól az önértékelésem ebben a meghatározó életkorban bizony komoly csorbát szenvedett. Attól kezdve úgy éreztem, Ben vonzalma holmi díj, amit visszanyerhetek, és azt jelentené, hogy szerethető vagyok. Azért sem tudtam teljesen elengedni Bent, mert a lelkem mélyén olyan kapcsolatra vágytam, mint amilyen a szüleimé volt. Tizenöt éves gimisként ismerkedtek meg, és szerelmi történet bontakozott ki, amelynél keresve sem találni romantikusabbat egyetlen könyvespolcon sem – szerelem terén ez volt az első példa, amit elém állított az élet. Ha Bent piedesztálra emeltem, akkor nyugodtan mondhatjuk, hogy az örökké tartó kamaszkori szerelem ideálját egyenesen az egekig magasztaltam magamban.

Vajon hányan vagyunk, akik hasonló kamaszkori love storykkal nőttünk fel, amelyben a vágyakozás fontosabb, mint a másik megismerése, ahol a fantázia felülkerekedik a valóságon? Ez a fajta fiatalkori szerelem sokszor elképesztően gyönyörű intenzitással épül, ami érthető, hiszen kamaszkorban az embernek ideje, mint a tenger, és az agyát elárasztják a hormonok. Az efféle fixáció akár a kreativitás egyfajta megnyilvánulásának is tekinthető – hiszen a fiatal képzelete egy teljesen hétköznapi kapcsolat szórványos részleteiből is képes egy komplett világot felépíteni. Ezért aztán cseppet sem bánom ezeket a kezdeti romantikus fantáziálásokat. Azt viszont nagyon, hogy később is ezek adták a mintát a szerelemhez, és hosszú éveket töltöttem azzal, hogy ehhez próbáltam hozzáidomulni.

Az egyetemi évek alatt Bennel tovább folytatódott a se veled, se nélküled állapot. A maga írta CD-ket meg a rejtélyes üzeneteket, amelyeket küldözgetett, cipősdobozokban tároltam az ágy alatt. Nosztalgikus e-mailjeit akkori barátom is elolvasta, és elég pipa lett. Emlékeim szerint ez volt az első alkalom, hogy Ben jobban akart engem, mint én őt, de meglehet, ő erre máshogy emlékszik. (Mindig máshogy emlékszünk.) Ám amikor rám tört a honvágy, mégis az ő kifakult, fekete H&M pólójában aludtam, mert ő is egy otthoni emlékké fakult, amely még a régi önmagamhoz fűzött, és amelyet olyan jólesett felidézni, amikor zavarosnak éreztem a jelent.

A sors iróniája, hogy a jelenben épp az okozott zavart, hogy ennek a tinédzserkori rajongásnak a haszontalan tanulságait magammal vittem húszas éveim többi kapcsolatába is. Ahol rendre ugyanaz a program futott le: megismerkedtem és randizni kezdtem valakivel, őt idealizáltam, önmagamat – énem egyes részeit – viszont rejtegettem előle, és eljátszottam egy nőt, aki megítélésem szerint tetszetősebb, mint amilyennek magamat hittem. Egy olyan nőt, aki soha nem kér semmit. Nemegyszer megtörtént, hogy hónapokig – olykor akár több mint egy évig is – randiztam valakivel anélkül, hogy valaha is kimondtuk volna, hogy „járunk”, vagy hogy kialakult volna köztünk valódi intimitás. Ezek a férfiak, akárcsak Ben, még ha utaltak is arra, hogy táplálnak irántam gyengéd érzelmeket, azokat soha nem nevezték meg. Leginkább az illik ide, amit Marianne mond az Értelem és érzelem című Jane Austin-regényben, amikor Eleanor megkérdi, hogy Willoughby szerelmet vallott-e neki valaha: „Igen… nem… ily kifejezetten nem. Mindennap éreztette, de szavakkal soha ki nem fejezte. Néha azt gondoltam, úgy lesz… de nem volt úgy soha.”3

Ha egy kapcsolatból hiányzik az őszinteség – akár a másikkal, akár önmagunkkal szemben –, az kicsit olyan, mint amikor visszazárnánk a lekvárosüveg tetejét, de nem jól találjuk el a menetet. Látszólag jól csináljuk, de érezni, hogy akad a tető, ami jelzi, hogy eleve rosszul futottunk neki, és bármennyire próbáljuk, soha nem fog a helyére simulni. Így voltam ezekkel a kapcsolatokkal: kezdettől fogva éreztem, hogy nem tudunk összesimulni, nem vagyunk szinkronban. Ezért aztán állandó szorongásban léteztem: miközben próbáltam közel kerülni a partnereimhez, szüntelen ott motoszkált az agyamban a rémes gyanú, hogy a másik nem is akar velem lenni, viszont sosem mertem erre rákérdezni. Következésképp egy idő után már olyan profin játszottam a szerepem – a nőt, aki sosem kér semmit –, hogy el is felejtettem, hogyan legyek önmagam. Ráadásul emiatt a kapcsolat instabilitását tévesen a vonzódás jelének hittem, mert a férfiak odavetett szeretetmorzsái még izgalmasabbnak hatottak attól, hogy kiszámíthatatlan volt, mikor kapok megint egy váratlan sms-t hajnali fél kettőkor („Bulizni vagy?”) vagy egy ígéretes, részegen elrebegett vallomást („Szeretlek!”), amit józanul egyszer sem ismételt meg. A fiúim sosem szakítottak velem, de soha nem is kötelezték el magukat teljesen mellettem. Mindig hagytak maguknak egy kis egérutat – mint például a barátnőm pasija, aki beköltözött ugyan a lány lakásába, de a holmija nagy részét továbbra is a szüleinél tartotta.

Minden egyéb érzelemnél biztosabb és makacsabb volt az a gondatlan – és talán szándékolatlan – kegyetlenség, amit némán tűrtem, és annak további bizonyítékaként könyveltem el, hogy nem vagyok szerethető. Egyszer egy férfi azt mondta, mindig száraz az ajkam, amikor csókolózunk az ágyban; egy másik arra panaszkodott, hogy túl sok rajtam a smink; egy harmadik pedig, miután összeszedtem minden bátorságomat, és megkérdeztem tőle, miért olyan sokára válaszolt az üzeneteimre, közölte, „egy nő legtaszítóbb tulajdonsága az önbizalomhiány”. Ekkoriban megtanultam, hogy nincs magányosabb hely, mint az az ágy, ahol éjjel olyasvalaki fekszik mellettünk, háttal nekünk, akitől kicsinek és jelentéktelennek érezzük magunkat, mégis reménykedünk, hogy felénk fordul, és átölel.

Akkoriban azt hittem, énem elfojtása a saját, külön bejáratú nyomorom, az én privát kis szégyenfoltom. Csak mostanában értettem meg, hogy ez nagyon is általános probléma. Számtalan emberrel beszéltem, akik – annak ellenére, hogy a munkahelyükön, a családjuk és barátaik körében magabiztosnak érzik magukat – a párkapcsolatokban elveszítették önmagukat. Erőnek erejével átgyúrták a személyiségüket, megfeledkeztek saját igényeikről és vágyaikról, csak hogy folyton azt találgathassák, mire vágyik a párjuk. Énünk összezsugorítása valójában apróságokkal kezdődik: megjátszott lelkesedéssel ülünk be a moziba egy horrorfilmre; a Spotifyon azokból a dalokból állítunk össze lejátszási listát, amelyekkel lenyűgözhetjük őt, ahelyett hogy azokat hallgatnánk, amelyeket valójában szeretnénk; akkor is megvesszük a ruhát, ha nem telne rá, csak mert reméljük, tetszeni fog neki. Nem telik sok időbe, hogy elkezdjük lemondani a baráti programokat, felszabadítandó az esténket, hátha az utolsó pillanatban randira hívna a pasink. Megjátsszuk, hogy szerintünk szóra sem érdemes, hogy csak este 11 után esett be a szülinapi bulinkra. Úgy teszünk, mintha nem lenne szükségünk a kapcsolat „nevesítésére”, következetes kommunikációra vagy olyan apró, kedves gesztusokra, amelyektől kézzelfoghatóan érezzük, hogy szeret minket. Úgy teszünk, mintha semmire se lenne szükségünk.

Amikor megkérdeztem dr. Megan Poe pszichiátert, miért veszítjük el az éntudatunkat, az öntudatosságunkat egy-egy kapcsolatban, azt felelte, ennek olykor az az oka, hogy megpróbáljuk „egyfajta érzelmi echolokációs módszerrel, a saját visszhangunkkal kitapogatni a másik felet, és közben nem felfedni a saját énünket”, majd megpróbálunk összeolvadni vele. Dr. Poe szerint – akinek saját szerelemkurzusa volt a New York-i Egyetemen – „az emberek úgy gondolkodnak, hogy ha én passzolok a másikhoz, akkor összepasszolunk, de ettől csak még tovább gyengül az önbizalmuk, mert nem lehetnek önmaguk”. Ráadásul viselkedésükkel a másikat is összezavarják, mert így már rá sem ismernek arra, akivel randizni kezdtek. „Amikor több hamis én is megjelenik a színen, akkor végképp homályos lesz a kép – mondta dr. Poe. – A másik óhatatlanul is keresni kezdi az eredetit, mert nem találja bennünk azt az embert, akibe eredetileg beleszeretett.”

Adrienne Rich a Douglass College 1977-es végzőseinek tartott búcsúztatójában azt mondta, felelősséggel tartozunk önmagunkért, ami „azt jelenti, hogy csakis olyanokat ajándékozunk meg a barátságunkkal, a szeretetünkkel, a szerelmünkkel, akik képesek tisztelni az elménket. Avagy, Charlotte Brontë Jane Eyre-jének szavaival élve: „Van egy velem született kincsem, amely akkor is tartaná bennem a lelket, ha minden külső örömről le kellene mondanom, illetve ha ezeket az örömöket csak olyan áron szerezhetném meg, amelyet nem vagyok hajlandó megfizetni.” Amikor rákerestem a Jane Eyre-ben az eredeti szövegre, megtaláltam az ez előtti részt is, amely így hangzik: „Énnekem nincs szükségem senkire, megélek a magam emberségéből, ha az önérzet vagy a körülmények erre kényszerítenének.”4 E két részt együtt látva rájöttem, hogy én épp az ellenkezőjét tettem annak, amit Jane. Szem elől tévesztettem a velem született kincsemet (ezért nem tudtam hátat fordítani ezeknek a férfiaknak), és ezzel beáldoztam az önbecsülésemet. És mit kaptam cserébe? Nem szerelemet, hanem azt a zsigeri sugallatot, hogy ezek a férfiak, akikkel randiztam, mind rendkívüli emberek, okosabbak és érdekesebbek nálam. (Nem véletlen, hogy gyakran randiztam újságírókkal, reklámszakemberekkel és írókkal – magam is ilyesmi karrierre vágytam, csakhogy akkoriban még nem volt bátorságom követni ezt a vágyam.) Csak évekkel később, a dr. Frank Tallis klinikai szakpszichológussal készített interjú révén értettem meg, hogy ez a sugallat mennyire félrevezető tud lenni.

Ahogy Tallis mondta nekem, gyakran „felnagyítjuk saját zavarodottságunkat vagy információhiányunkat”, amikor nincs nyoma valódi intimitásnak. Olyan szavakkal dobálózunk, mint a „kémia” vagy a „megérzés”, mert nincs semmi kézzelfogható, amelyre egy érzést alapozhatnánk – nem tudunk példát hozni kedveskedésre, törődésre vagy kötődésre, csakis egyfajta mágneses, avagy fizikai vonzalomra. Tallis szerint ezek hiánya „ad táptalajt a szerelem misztifikálásához. Úgy gondolkodunk, hogy ha erre nincs racionális magyarázat, akkor ez biztosan sorsszerű és nagy jelentőségű kapcsolat. Pedig ez csak annyit jelent, hogy egyik hamis következtetés hozza maga után a másikat, és minden egyes következtetés egyre távolabb visz minket a valóságtól.” Ahogy hallgattam Tallis magyarázatát, összerezzentem a felismeréstől, és eszembe jutottak azok az alkalmak, amikor rejtélyes vonzalom ébredt bennem valaki iránt, akiről valójában semmit sem tudtam. Akkoriban ezt nem értettem, így aztán tovább radírozgattam énem darabkáit, csak hogy életben tartsak olyan kapcsolatokat, amelyeknek nem volt semmiféle reális alapja.

Bennel még azokban az években is tartottuk a kapcsolatot, amikor egyébként jöttek-mentek életünkben a partnerek. A szüleink nagyon közel álltak – és állnak még mindig – egymáshoz, így mi gyakorlatilag együtt nőttünk fel, együtt jártunk nyaralni, és amikor felnőtt fejjel hazajártunk a családi fészekbe, akkor is – másik faluban, de – öt percre voltunk egymástól. Alkalmanként flörtöltünk vagy csókolóztunk, olykor órákig beszélgettünk éjjel telefonon. Megesett, hogy azért hívtam fel, mert magányos voltam. Máskor ő (szerintem) azért hívott fel, mert elveszettnek érezte magát. Leginkább olyan barátok voltunk, akik arra kellettek egymásnak, hogy megkapják a vágyott figyelmet. Egyszer, húszas éveink végén, egy rövid románc erejéig újra összejöttünk. Az egész csak egy-két hónapig tartott. Olyan érzés volt, mintha felnőttként úgy tennénk, mintha újra tizenhárom évesek lennénk – de ez engem inkább csak elszomorított. Ahogy az ágyban sorra vettem, milyen más a felnőtt testünk a kamaszkorihoz képest – neki puhább, teltebb a hasa, nekem vastagabb, egyenetlenebb a combom –, nem tudtam eldönteni, hogy azt az embert próbálom-e megtalálni, akit valaha ismertem, vagy valakit, akit valójában soha nem is ismertem. Azt hiszem, mindketten a felnőttkor és az intimitás problémáira kerestük a választ a másikban – a lehető legrosszabb helyen.

Egy évvel később elmentünk kettesben inni egyet – és mint utóbb kiderült, ez volt az utolsó ilyen alkalom. Utána ott, a Sohóban, a bár előtt, a járdán megláttam, hogy valahol kettőnk között, az éjszakai levegőben megszületett egy döntés, amely valójában egyáltalán nem az előttem álló személyről szólt. Az éretlenség és a felnőtté válás, az álomvilág és a valóság között hezitáltam. Döntenem kellett, hogy továbbra is kerülni akarom-e az intimitást, és hagyom-e, hogy visszahúzzon egy nosztalgikus, kamaszos lángolás biztonsága, amihez semmin sem kell változtatnom, semmit sem kell másképp csinálnom. Nem. Valódi kapcsolatokat akartam, amelyek a valóságban is léteznek. Ehhez viszont nem kevés bátorságra és önismeretre, meg talán egy kis magányra is szükség lett volna, arra pedig mindenképp, hogy felelősséget vállaljak mindenért. E felelősségvállalás azt jelentette, hogy nem hívom fel Bent, amikor magányomban figyelemre vágyom. Meg kell értenem, én milyen szerepet játszom abban, hogy idealizálom a férfiakat, ahelyett hogy olyannak látnám őket, amilyenek; és azt is, hogy meg kellett találnom azt a velem született kincset, amelyet az évek alatt elvesztettem. Azt jelentette, hogy – mint bell hooks az All About Love (Mindent a szeretetről) című könyvében fogalmaz – meg akartam tudni, „mit is jelent igazából a szerelem, túl azon, amit elképzelünk róla, túl azon, amit el tudunk képzelni róla”. Még mindig azt hittem, kockázatot vállalunk azzal, ha teljes valónkban megmutatjuk magunkat egy új, még ismeretlen embernek, de mélyen legbelül már kezdett kibontakozni egy új bizonyosság, miszerint ha ezt nem teszem meg – ha soha nem mutatom meg magam, ha soha nem fejezem ki a szükségleteimet, ha soha nem adok és nem fogadok el valódi szeretetet –, az sokkal nagyobb kockázattal jár. Miután évekig passzívnak éreztem magam a szerelemben, végre megértettem, hogy van választásunk, még ha azt nehéz is észrevenni. Én is választhattam, én is dönthettem: a fejemben élő fantáziavilágban maradok, vagy kimászom onnan, és végre elkezdek élni.

***

Különös érzés belegondolni, kik voltunk a múltbeli kapcsolatainkban: egyszerre szomorú és vicces, kínos és frusztráló. Ahogy megtanultam együtt nevetni a barátaimmal a legkínosabb történeteken – a randizós bakik előnye, hogy remek sztorikat szolgáltatnak –, úgy az egykori szégyenérzetet is felváltotta bennem az együttérzés: ma már megértéssel fordulok fiatal énem felé, aki oly kétségbeesetten kereste a szerelmet, de mindig rossz helyen.

Részben persze még mindig bánom, hogy annyi évet elfecséreltem aggodalmaskodásra: féltem, hogy örökre „elbukom” a szerelemben, vagy soha nem fogok rátalálni. Másrészt elborzaszt, mennyire bele voltam bolondulva egy álomképbe: amikor az ajtómon kopogtatott az igazi szerelem lehetősége – találkoztam azzal a férfival, akinek egy szép nap igent mondtam –, a vágyálmom miatt azt is majdnem elszalasztottam. Ugyanakkor azzal is tisztában vagyok, hogy épp ezeknek a fiatalkori „kudarcoknak” köszönhetően jutottam el oda, ahol most vagyok. Ahogy Hilary Mantel mondta, amikor interjút készítettem vele: „Muszáj elkövetni pár hibát, ezek kreatív hibák.” Igaza volt, ezekben az ügyetlenkedésekben és sokévnyi epekedésben találtam meg e könyv első kérdésének gyökerét: Hogyan lehet rátalálni a szerelemre?

Azt hiszem, mielőtt megpróbálnánk megválaszolni ezt a kérdést, nem ártana közelebbről is megvizsgálni. Mert honnan tudhatnánk, hogyan lehet rátalálni valamire, ha fel sem tesszük a kérdést, hogy mit is jelent valójában ez a szó? Ezt keresem, ezt kutatom az előttünk álló beszélgetésekben: Hogyan befolyásolja a szeretet és a szerelem sajátos definíciója azt, hogyan és hol találunk rá, vagy rátalálunk-e egyáltalán? Mely klisék lehetnek hasznunkra, és melyeket vessük el? Több vagy kevesebb a befolyásunk erre a folyamatra, mint gondolnánk? A válaszok között nem szerepel majd sem a randiappok használatának nyerő stratégiája, sem tanulmány, amely százalékos bontásban mutatja be, hol a legvalószínűbb, hogy rátalálunk a társunkra. De reményeim szerint meghozzák a kedvet ahhoz, hogy ezentúl tágabb értelemben tekintsünk a szerelemre, és észrevegyük azon megnyilvánulásait is, amelyeket egyébként talán figyelmen kívül hagynánk.

***

Huszonévesen úgy tűnt, kétféle ember keres párkapcsolatot: az, aki könnyen szerelembe esik, de két kapcsolat között is, amíg éppen szingli, elégedett az életével. És az, aki úgy érzi, a szerelem szinte lehetetlen feladat, és bár egyedülállóként nem találja a boldogságot, sehogy sem jut túl egy kapcsolat kezdeti szakaszán. Én mindig is az utóbbiak táborát gyarapítottam. Ezért amikor egy kollégámnak sikerült azt a nem túl segítőkész megjegyzést tennie, hogy „ha egy párkapcsolatra vágyó ember hosszú ideig egyedülálló, annak általában oka van”, szinte belém égtek e szavak; ez volt számomra a bizonyíték, hogy nyilván én is okkal vagyok szingli. Túlságosan pióca vagyok? Túl „sok”? Fel sem merült bennem, hogy nem kizárólag velem van a gond, hanem azzal is, hogy milyen kontextusban tekintettem erre az egész párkeresésre.

Amikor elkezdtem interjúalanyaimat a kapcsolataikról kérdezgetni, rájöttem, hogy rengetegen beleesnek abba a csapdába, hogy túlságosan nagy hangsúlyt fektetnek a szerelemre. Megszállottságukat sokan a popkultúrában oly régóta jelen lévő tündérmese-narratívára fogják. Kétségtelen, hogy ezek a történetek nálam is szerepet játszottak. Másrészt viszont az egyedüllétről kialakult egy egészségtelen felfogásom, amely valahol szintén beszivárgott a szerelemről alkotott képbe. Miért hittem egykor, hogy egyedül lenni kész tragédia? Milyen hatással volt a párkeresésemre az egyedülléttől való félelem? Reméltem, Alain de Botton filozófus, a School of Life (Az élet iskolája) alapítója tudja a választ ezekre a kérdésekre.

Alain volt az egyik első interjúalanyom, akit a szerelemről és a szeretetről kérdeztem, mert ő biztatott elsőként arra, hogy a maga összetettségében tekintsek erre az érzésre. Essays in Love (Esszék a szerelemről) című regényéből megismertem a lángoló rajongást, a fantáziálást és a félresikerült próbálkozásokat, a megszállottságot és a másikra vetített történeteket. Később pedig A szerelem csapásai című könyvéből megtanultam, milyen kihívások elé állít bennünket egy szoros kapcsolat jóval azután is, hogy a vágy kezdeti csillogása megkopott. Aligha akad, aki olyan aprólékos precizitással és pragmatizmussal regél a szerelemről, mint Alain. Ezért nem lepett meg, hogy sikerült a mélyére ásnia annak, néhányunknak miért olyan kényes, kiszolgáltatott állapot a párkeresés.

Az egyedüllét pszichológiája –

Aki válaszol: Alain de Botton

NL: Gyakran esünk abba a csapdába, hogy elhisszük: a szerelem megoldást hoz majd minden problémánkra. Hogyan nehezíti meg ez a félreértés a párkeresést?

AdB: Ez a beállítódás azt sugallja, hogy ha a párkeresés eredménytelenül zárul, az kész tragédia, az életünk lényegében kárba veszett. Ettől az egész párkeresés kap egy kétségbeesett felhangot, ami cseppet sem használ. A legideálisabb hozzáállás – tulajdonképpen bármihez, amire vágyunk –, ha képesek vagyunk elengedni, ha mégsem jön össze. Ellenkező esetben kiszolgáltatjuk magunkat a puszta véletlennek, és azok kénye-kedvének, akik visszaélnek mások kétségbeesettségével. Ha tehát képesek vagyunk kimondani, hogy „tudnék egyedül is élni”, az furcsamód épp az egyik legfontosabb biztosítéka annak, hogy egy nap boldogan élhessünk majd valakivel.

Az egyedüllét pszichológiája érdekes: az, hogy mennyire éljük meg megalázónak ezt az állapotot, attól függ, milyen történetet mesélünk róla magunknak. Ha például egyedül töltjük a hétfő esténket, azt nem különösebben szenvedjük meg. Úgy vagyunk vele, hogy amúgy is fárasztó napunk volt a munkában, hosszú hét áll előttünk, jólesik kicsit egyedül lenni. Ezzel szemben ha szombat este vagyunk egyedül, rögtön azon kezdünk tépelődni, mi baj lehet velünk. Mindenki más éli a maga csodás kis életét, és bőven van társasága.

Sokszor gyötrelmes magányunkban durva példákkal kínozzuk magunkat. Amikor egyedül vagyunk, hajlamosak vagyunk azt képzelni, hogy rajtunk kívül mindenki más boldog párkapcsolatban él. Könnyen elhisszük, hogy mi vagyunk az egyetlen rendes ember, aki így járt. Pedig ez nem igaz, rengeteg szeretetre méltó és alkalmas ember marad, ezért vagy azért, egyedül. Nem kell ezt tragédiaként felfogni.

Könnyen magányosnak érezheti magát az ember, amikor a párkapcsolatban élő barátai hétvégén úgy eltűnnek, ahogyan hét közben sosem. Mit gondolsz, hogyan tudnánk változtatni azon, ahogyan ezeket a hétvégéket látjuk?

Először is, pontosan meg kell határozni, miben rejlik a probléma. A probléma nem az, hogy egyedül vagyunk. Hanem az, hogy egyedül vagyunk, miközben fut egy sztori a fejünkben arról, hol a helye a kapcsolatoknak egy ember életében. Ahelyett hogy tánctanfolyamra járnánk, csak ne kelljen szombat este otthon, egyedül kínlódnunk, akár át is írhatnánk ezt a történetet a fejünkben arról, mit jelent egyedül lenni. Mert ha hétfőn jólesik egyedül lenni, szombaton pedig kész tragédia, akkor objektíve nem az egyedüllét puszta ténye a gond, hanem az a narratíva, amit bemesélünk magunknak.

Egyszer azt mondtad nekem, hogy amikor a „szeretet” szót használjuk, valójában a kapcsolódásról beszélünk. Erről eszembe jutottak azok az időszakok, amikor úgy éreztem, nincs szeretet az életemben, pedig bőven volt. Segít, ha átértékeljük a „szeretet” szó jelentését?

Igen, illetve segít, ha átértékeljük, valójában mit keresünk a szeretetben. Meglehet, valaki úgy érzi, párkapcsolat nélkül nem teljes az élete. De ha megkérdezzük tőle, „mi olyan kétségbeejtő a párkapcsolat-nélküliségben”, gyakran kisebb kellemetlenségeket találunk a háttérben, amelyeket más módon is lehet kezelni. Meglehet, valaki azt mondja, szerelmet akar, és amikor kénytelen elgondolkodni a miérten, akkor kiderül, hogy valójában kapcsolódásra vágyik. Vajon ehhez párkapcsolat kell? Nem feltétlen, párkapcsolaton kívül, máshol, máshogy is lehet kapcsolódni. Megint másvalaki meg azt mondja, „intellektuálisan ingergazdag” környezetre van igénye. És ehhez párkapcsolat kell? Nem szükségképpen. Sok minden, amit kizárólag egy párkapcsolatban tudunk elképzelni, valójában máshol is rendelkezésre áll. Tragikus például, milyen rosszul alakult ki a barátság és a párkapcsolat egymáshoz viszonyított hierarchiája. Furcsa, hogy a barátságot mennyivel hátrébb soroljuk a rangsorban. Pedig nem volt ez mindig így: a 19. század eleji Németországban a jóbarátot fontosabbnak tartották, mint a szeretőt, és úgy vélték, sokkal inkább a barátságból fakad az emberi boldogság.

Több különböző állásponttal találkoztam már azzal a közhellyel kapcsolatban, hogy előbb önmagadat kell megszeretned, hogy mást szeretni tudj. Azon tűnődöm, hogy önmagunk szeretete helyett talán hasznosabb cél lenne önmagunk megértése. Te hogyan állsz ehhez?

Én is önmagunk megértésére helyezném a hangsúlyt, és arra, hogy ezt kommunikálni tudjuk. Ha valaki azt mondaná, „nem vagyok oda magamért, de érdeklődöm önmagam iránt, és képes vagyok az igazságot kommunikálni magamról mások felé”, az sokkal megnyugtatóbb lenne, mint ha valaki azt mondaná: „Tökéletes vagyok.” Önmagunk sérült mivoltának, fájdalmának és hiányosságának elismerése meglehetősen romantikus gesztus. Valójában a túltengő öncsodálat elvág minket embertársainktól, míg saját sebezhetőségünk felvállalása kulcsfontosságú a kötődés kialakításához. Ami az önszeretetet illeti, az nem elsősorban azt jelenti, hogy szeretjük önmagunkat, sokkal inkább azt, hogy elfogadjuk a tényt, hogy minden embernek vannak kevésbé lenyűgöző oldalai, és így a saját, kevésbé lenyűgöző oldalunk nem foszt meg minket egy jó kapcsolat lehetőségétől. Az, hogy vannak ilyen oldalaink, nem azt jelenti, hogy szörnyű emberek volnánk, akik nem érdemlik meg a szeretetet. Hanem csak azt, hogy emberek vagyunk, mi is ehhez a nagy családhoz, az emberiséghez tartozunk.

Vajon ha nem értékeljük vagy nem értjük meg önmagunkat, nagyobb-e veszélye, hogy egy kapcsolatban elveszítjük önmagunkat?

Furcsán hangzik, hogy az ember elveszítheti a kapcsolatot saját magával. Hogyan lehetséges ez? Te vagy te; hogyan lehetnél kevésbé önmagad attól, hogy kapcsolatba kerülsz valaki mással? Csakhogy az ember az érzékszervein és érzelmi énjén keresztül kap adatokat, amit felülírhatnak a másoktól kapott adatok. Klasszikus példa erre, amikor azt mondjuk, „kicsit szomorú vagyok”, mire a másik rávágja, „ugyan már, nincs neked semmi bajod; remekül megvagy”. Ekkor felmerülhet bennünk, hogy a saját nézőpontunk nem helytálló, a másiknak van igaza, tényleg jól vagyok. Holott valójában fontos lenne, hogy hátrébb lépjünk egy kicsit, és elismerjük, hogy tényleg nehéz a helyzetünk.

Önmagunk elvesztésének kockázatát egyrészt vizsgálhatjuk az önszeretet vagy az önutálat prizmáján keresztül, másrészt úgy is, hogy feltesszük magunknak a kérdést: Vajon mennyire ragaszkodunk ahhoz, hogy biztosak lehessünk a saját érzéseinkben? Az érzéseinket milyen arányban fogják felülírni a kívülről érkező történetek? Bárkivel kerülünk kapcsolatba, annak meglesz a véleménye arról, hogy mi jó nekünk, vagy hogy mi a jó és a rossz a világban. Vajon tudjuk-e erre azt felelni, hogy „ez érdekes, de nekem megvan a saját valóságom, és nem vagyok benne biztos, hogy ez beleillik abba”. Ez attól függ, eleget edzettük és megerősítettük-e ezt az „izmunkat”, ezt a reflexünket már gyerekkorban. Jellemzően nem, mert a szülők a gyermek valóságának számos aspektusát felülbírálják. A gyerek, tegyük fel, azt mondja: „Meg akarom ölni a nagyit, olyan hülye.” Mire a szülő azt feleli: „Dehogy akarod megölni a nagyit, hisz szereted őt.” Egy bölcsebb szülő viszont inkább ezt mondaná: „Néha mindannyiunkkal megesik, hogy kicsit dühösek leszünk másokra. Lehet, hogy a nagyi csalódást okozott neked valamilyen módon. Mi történt?” Ettől a gyerek elkezdhetné megérteni a saját érzéseit, hogy miért is mondott ilyet, és tudna beszélni róla. A többség azonban inkább elmenekül a gyermekei felkavaró érzései elől, és őket is arra biztatja, hogy szakadjanak el ezektől az érzésektől. Aztán meglehet, felnőttként nem érzik jogosnak az érzéseiket.

A húszas éveim elején a párkapcsolataimban leginkább az okozott gondot, hogy mindig volt egy titokzatos megérzésem, zsigeri sugallatom, és hallgattam rá. Véleményed szerint ez miért hozott hátrányos helyzetbe a szerelemben?

Az érzelmeink nem teljesen megbízhatóak: hajlamosak túllőni a célon, vagy ellenkezőleg, kifújnak, mielőtt célba érnénk. Vegyül például a félelmet. Hajlamosak vagyunk olyasmitől félni, amitől nem kellene, és közben figyelmen kívül hagyjuk azt, amitől valóban tartanunk kellene. Félünk a szellemektől, de az nem riaszt el, mennyire rövid az életünk, vagy hogy nem bontakoztattuk ki a valódi tehetségünket. Nem igazán tudjuk, mitől kell félni, és azt sem, mit kell szeretni és milyen mennyiségben. Ha a látóterünkbe kerül egy kellőképp sármos jelölt, mintha elveszítenénk az eszünket. Álmodozni kezdünk, elképzeljük, milyen ember lehet, sírig tartó, közös életet vizionálunk, amelyben ő lesz a tökéletes boldogságunk forrása. Ilyenkor érdemes észbe kapni, és felismerni, hogy ez csak fellángolás. Kell legyen az agyunknak egy másik oldala, amely ilyenkor tudatában van a valóságnak. Ennek az oldalnak az a feladata – amellett, hogy nem töri le a lelkesedésünket –, hogy a realitások talaján tartson, hogy továbbra is tudatában legyünk, hogy a másik mégiscsak egy idegen; egy jól sikerült este vagy hétvége még nem jelent semmit; hogy ezek az érzések nem tudják teljesen megbízhatóan előre jelezni a jövőt. Szerintem ez a két oldal jól kiegészíti egymást – egy fellángolást is tudunk úgy kezelni, ahogyan egy horrorfilmet: az elménk egyik oldala retteg (mert arra gondolunk, hogy „ez a szörny menten kinyír minket”), de a másik oldal azt mondja, „nem, ez csak egy film, nem a valóság”. Hasonlóképp kioszthatjuk a megfigyelő és az érzelmes szerepét egyiknek és másiknak a szerelem korai szakaszában.

Csakhogy egy heves fellángolás kellős közepén nehéz lehet tudatosítani, hogy az egész csak fantázia. Mire figyeljünk, mik a jelek?

Attól függ, mennyire idealizáljuk a másikat. Ha már azt is elfelejtettük, hogy akivel megismerkedtünk, az csak egy másik emberi lény, nem holmi isten, akkor biztos, hogy teljesen bekattanunk majd, amikor rájövünk, hogy mégsem tökéletes. Ezért aztán kifejezetten a hasznunkra lehet, ha bizonyos pesszimizmussal mérjük fel a másik felet. Szerintem ez még teljesen összefér a kedvességgel meg a lelkesedéssel. Az egyik legjobb minta a szeretetre a szülői szeretet. A szülők tényleg nagyon szeretik a gyerekeiket. Ugyanakkor néha nem bírják őket elviselni – unják, rémes alakoknak tartják őket, és szeretnének egy kicsit elszabadulni tőlük. Ugyanez végbemegy abban a szeretetben is, amit egy felnőtt egy másik felnőtt iránt érez: néha elegünk lesz a párunkból, tökéletesen tisztában vagyunk a kirívó hibáival, de akkor is teljes valónkkal mellette állunk. Bosszant minket, mégis szeretjük.

Ez alapján azt gondolnám, hogy a másik idealizálása épp a szerelem ellentéte, hisz azt jelenti, hogy nem vagyunk hajlandóak meglátni a valódi énjét a maga teljességében.

Így igaz, nem jól látjuk, nem figyeljük meg rendesen. Igazából senki sem vágyik arra, hogy idealizálják – mind azt akarjuk, hogy annak lássanak, fogadjanak el, akik vagyunk, nézzék el a hibáinkat, és abban a tudatban akarunk létezni, hogy kevésbé felemelő pillanatainkban is önmagunk lehetünk. Ezért inkább elidegenedünk attól, aki fellángolásában idealizálni próbál minket. Pedig elsőre olyan, mintha tényleg meglátná a valódi énünket, és úgy csodálná, mint még soha senki, de valójában sok fontos részünkről megfeledkezik.

Az egyik nagy kérdés a szerelemben, amellyel magam is sokat küszködöm, az irányítás. Szerintem bizonyos szempontból sokkal nagyobb kontroll van a kezünkben, mint ahogyan eddig elhitették velünk, és fontos tudnunk, hogy nem passzív szerepet töltünk be. Másrészt azon tűnődöm, nem kellene-e visszahoznunk a szerelembe a szerencse fogalmát is, mert lehetünk mi akármilyen nyitottak és magabiztosak, és akarhatunk bármennyire ismerkedni, lehet, hogy ez mégsem történik meg akkor, amikor reméljük.

Nem kell ahhoz vallásosnak lenni, hogy elhiggyük, óriási szerepe van a véletlennek, és egy másik ember élete valójában hatalmas rejtély. Nem sok mindent tehetünk azért, hogy e kettőt befolyásolni tudjuk. Hiába gondoljuk, hogy ha azt mondjuk, amit kell, vagy elolvasunk minden könyvet a témában, akkor majd csökken a kudarc esélye, és nagyobb lesz a kezünkben a kontroll. Mert ez csak részben igaz. Nem lehet tudni, hol tart a másik az életében. Lehet, hogy egyszerűen csak nem tetszünk neki, ami sajnálatos, de el kell tudni fogadni, nem érdemes harcolni ellene. Olyan ez, mint a rossz időjárás. Ahogy az időjárást sem tudjuk irányítani, úgy azt sem, hogy mások mennyire találnak vonzónak minket. Szóval igen, segít, ha mindannyiunknak vannak lelki tartalékai, hogy el tudjuk fogadni: ha egyedül maradunk, az sem baj. Ahhoz, hogy elérjük ezt a lelki és mentális állapotot, többféle emberrel is beszélgetnünk kell: elváltakkal, akik valószínűleg azt tanácsolnák, hogy soha ne menjünk bele hosszú távú kapcsolatba; olyan idősebbekkel, akik egy egész életet éltek le egyedül és elégedetten; papokkal, apácákkal és szerzetesekkel. Muszáj végre elengednünk azt az önbüntető elképzelést, miszerint huszonévesen kell randizgatni, huszonnyolc éves korunkra meg kell találnunk az ideális társat, és harmincegy éves korunkra meg kell születnie az első gyermekünknek, különben nyomorúságos életünk lesz. Ha az életünk mégis ezt a forgatókönyvet követi, az bizonyos szempontból remek, más szempontból pedig rémes. De ennél sokkal fantáziadúsabban kell gondolkodnunk arról, milyen is a jó élet.

Mi az, amit jó lett volna tudni arról, hogyan lehet rátalálni a szerelemre?

Azt, hogy nyugodtabban kell viszonyulni ehhez az egész folyamathoz. Minden megoldódik, de ha nem, hát akkor sincs semmi baj. Ez a fekete-fehér modell – miszerint „ennek pontosan így kell történnie, és akkor minden tökéletes lesz” – egyszerűen nem működik. Nem számít, kivel vagy mikor találkozunk; így is, úgy is kijut nekünk örömből és fájdalomból egyaránt. Ezért nem szabad mereven ragaszkodni egyetlen narratívához, ha arról van szó, mi ad értelmet az életünknek, mert az valószínűleg téves. Hisz valójában oly sokféleképpen lehet élni ezt az életet.

***

Jegyzetek

1 Idézi Vivek H. Murthy: A közösség hatalma: az emberi kapcsolatok gyógyereje elmagányosodott világunkban. Ford.: Mátics Róbert. Alexandra, Pécs, 2021.

2 Utalás a Dawson és a haverok című sorozatra. – A ford.

3 Borbás Mária fordítása.

4 Ruzitska Mária fordítása.

Tartalom

Bevezetés

I. Hogyan lehet rátalálni a szerelemre?

1. Romantikus fantázia kontra valóság

2. Az elviselhetetlen ismeretlen

3. Nézz körül!

II. Hogyan lehet megtartani a szerelmet?

4. Mézeshetek

5. A barátság évszakai

6. Az újra megismerkedés szépsége és nehézsége

III. Hogyan lehet túlélni, ha elveszítjük a szerelmet?

7. Az elképzelt jövő elvesztése

8. Vak hit

Konklúzió

Ajánlott irodalom

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya – SIL Open Font License
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License