Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Drago Jančar

In LjubezenTudi

Beletrina, 2017

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Gállos Orsolya

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

A kötet megjelenését támogatta:

ISBN 978-963-551-133-4

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023, Drago Jančar

© Hungarian translation 2024, Gállos Orsolya

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

ELSŐ RÉSZ
Lány a fényképen

1

Az ismeretlen fotós készítette felvételen két karcsú lány látható: egyikük kockás szoknyában, könnyű kabátkában és sötét harisnyában, a másik elegáns fekete kabátban, a hátára hulló, szépen font copfokkal. Ő nincs harisnyában, nyilván tartanak még a nyárutó meleg napjai. Délelőtti fénykép a dolgaikat intéző polgárokkal, ott egy nő aktatáskával meg néhány tétlenül álldogáló alak. Itt egy biciklis férfi bizonyára az időjárásról beszélget valakivel, egy másik rágyújt, és fújja a füstöt. A figyelmes szemlélő észreveszi, hogy a nagy épület feliratával történt valami: a HOTEL OREL{1} HOTEL ADLER lett; apró javítással a szemfüles tulajdonosnak csak két betűt kellett kicserélnie, az A-t MEG A D-t, a RESTAVRACIJA pedig RESTAURANT lett. A jobb alsó sarokban, a fényképésznek háttal egyenruhás férfi halad. Fekete csizmában, szürke egyenruhában, övén pisztollyal. A kora őszi délelőtt idilli képe Maribor egyik utcáján megtelik feszültséggel: honnan jön és hova tart a férfi, egyenruhájából ítélve a Schutzstaffel{2} tagja. Az ismeretlen SS-tiszt a kép széléről érkezik, és a mélyébe tart. Csak egy pillanatig ismeretlen, mert a kockás szoknyájú lány a tisztre néz, és ezt kérdi barátnőjétől:

– Nem Ludekre hasonlít?

A copfos lány egy pillanatra elkapja a tiszt profilját.

– Csakugyan úgy fest – feleli –, csak felnőttebb lett – teszi hozzá nevetve.

De látva barátnője arcát, hirtelen elkomolyodik. A kockás szoknyájú lányt valami bántja, talán éppen erről beszélt barátnőjének, az egyenruhásra néz, és hirtelen rátör a felismerés.

– Ő az, ismerem.

Egy darabig a férfi után néznek.

– Mit gondolsz, szólhatnék neki? – kérdezi izgatott, már-már remegő hangon a kockás szoknyájú lány.

– Én szólnék a helyedben – bólogat biztatón a copfos barátnő, és megvonja a vállát. – Miből áll az neked?

A kockás szoknyájú idegesen toporog.

– Megkérem apámat, beszéljen vele, ő jól ismeri.

Pár pillanat múlva hozzáteszi:

– Ha akar.

– Sonja! – kiáltja a barátnő, és szinte incselkedve nevet. – Azt hiszem, többet ér, ha te beszélsz vele.

Ez a nevetés nem helyénvaló. Sonjának, aki idegesen szorongatja a ridiküljét, nincs kedve nevetni, még mosolyogni sem; pedig ha beszélni akar azzal a férfival, mosolyognia kell.

Az egyenruhás határozott lépteivel már a kép mélyében, a most Burggassénak nevezett utca vége felé jár.

– Lesz, ami lesz – mondja hirtelen a kockás szoknyát viselő, világos hajú lány, szorosabban fogja ridiküljét, és futásnak ered a tiszt után. De még olyan gyors futással sem tudná utolérni. Szalad.

2

Látom, ahogy elfut az Astoria kávéház ablakai előtt a tiszt nyomában, a Szlovén utcán, amit sok évvel ezelőtt, amikor ez itt még Ausztria volt, Windisch Strassénak hívtak, most pedig Burggasse, fut a német tiszt után, és egyre közelebb ér hozzá. Egy pillanatra szem elől téveszti, mert a tiszt befordul a fölfelé tartó Tyrš utcán, ami most Herrengasse. A lány a kockás szoknyában, Sonja a sarkon megáll, levegőt vesz, és a férfi után néz. Úgy tűnik, meggondolta magát, nem bírja tovább. Pedig követnie kell, valami remény azt súgja neki, hogy folytatnia kell az útját. Egy pillanat múlva dönt, és elindul fölfelé az utcán. Már majdnem egy vonalba ér a férfival, egyenletesen próbál lélegezni, ne lássa kifúlva, azt akarja, olyan legyen, mintha éppen erre sétálna, talán a park felé igyekezne, mert arra van dolga. Majdnem egy vonalba ért vele, talán megint nem tudja elszánni magát arra, hogy megszólítsa, talán nem meri, a szívdobogása felgyorsul. Majd sietve megelőzi, felé fordul, mintha most venné észre, és megszólítja:

– Hiszen ez te vagy, Ludek.

A férfi ránéz.

– Nem emlékszel rám? – mosolyog a lány a kockás szoknyában, mosolyognia kell.

A férfi megáll, szemügyre veszi, és láthatóan nem ismeri meg.

– Nem ismersz meg? – kérdezi a lány, és még erősebben szorítja melléhez a ridiküljét. – Sonja vagyok.

– Mit akar? – kérdezi a tiszt németül, kellemetlenül felcsattanó hangon, s olyan pillantással, amelyben azért van némi érdeklődés, mert talán mégis ismerősnek találja a lányt.

Sonja tud németül, nem nehéz számára ez a nyelv, egyébként most csak németül beszélnek a városban, ezért kissé zavarban van, mivel szlovénul szólította meg a német egyenruhás tisztet, akit meg akar kérni valamire. A beszélgetés még a kezdete előtt véget érhet, pedig Ludek is beszél szlovénul, Sonja jól tudja, hogy tizenöt évvel ezelőtt, mikor ő még kislány volt, tudott szlovénul.

– Együtt síeltünk a Pohorjén – hadarja németül –, maga kék pulóvert viselt – kezdi magázni a tisztet, akinek olyan a tekintete, a hangja, hogy nem képes tegezni. – Maga fehér csíkos kék pulóvert viselt – hadarja a lány sebesen és kifulladva –, apámmal ismerték egymást, apám Anton Belak, bizonyára emlékszik rá... egyszer együtt síeltünk, és maga szedett ki, amikor beleestem a hóba. Teljesen átáztam a vizes hóban.

Az egészet egy szuszra mondja el, várakozó tekintettel. A tisztnek valami rémlik, az apa nevének hallatán már dereng, de láthatóan nem akar tudni erről, akkor valóban Ludeknek szólították, de ő most Ludwig, mindig is az volt, csak itt hívták ezen a buta szláv néven.

Nézi a lányt, és hirtelen fölnevet.

– Valóban együtt síeltünk. És én beleestem a hóba – mondja a lány.

– A hóba esett?

– Maga szedett ki. Csuromvíz lettem, egy síbotom el is veszett.

– A síbotja?

– Azt kerestük a hóban.

Ludwig az órájára néz.

– És az apja? Mi van az apjával?

Nem vár választ, sietnie kell, felelősségteljes munkát végez a városban, nem álldogálhat a végtelenségig a maribori utcán egy lánnyal cseverészve, akit állítólag elázva szedett ki a hóból, talán a síbotját is, az órájára néz, és közli, hogy várja a munka. Közben azt is gondolja, hogy a kislány azóta nő lett, és ő újra szívesen kiszedné a hóból.

– És munka után? – Sonja érzi, hogy pirosság önti el az arcát. – Esetleg munka után ihatnánk egy teát a kávéházban?

A férfi elképedve, kicsit bizalmatlanul néz rá. Az ő helyzetében az ilyen kérés mindjárt bizalmatlanságot szül.

– Az apjával van valami? – kérdezi egyenesen, mert érzi, hogy a teázás valami problémát takar, amiről a lány beszélni szeretne.

– Nem az apámmal – mondja halkan Sonja.

– Amennyiben hivatalos a dolog, jöjjön az irodámba! – mondja Ludwig, udvariasan biccent, majd folytatja az útját.

Sonja hallgat, és a földet nézi. Olyan erővel szorítja ridiküljét, hogy ujjpercein kifehéredik a bőr. Utánamehetne, mondván, hogy egyfelé visz az útjuk. De nem képes rá, nem képes többre, megtette, amit tudott. Megáll, és utánanéz.

– Csak egy teára – kiáltja, és maga sem tudja, honnan vette az erőt ekkora megalázkodáshoz. Hogy egy német tisztnek könyörögjön találkáért az utcán. Még ha csak Ludek is az illető, a gyerekkori ismerős. Kénytelen elviselni a járókelők sokatmondó pillantásait, elviseli a tiszt leereszkedő mosolyát is, amikor az megáll, visszafordul, és ezt mondja:

– Rendben. Holnap délután szabad vagyok. Ötkor a Theresienhofban. És nem vagyok semmiféle Ludek. Az én nevem Ludwig.

Sonja bólint, megáll az utca közepén, és nézi Ludwig Mischkolnig széles hátát, csizmáját, SS-egyenruháját, amint a férfi fontos szolgálatának indul eleget tenni. Tudja, hol a Theresienhof, pár éve még a Nagykávéház volt, most német tisztek ülnek benne, és az olyan lányok, mint Sonja, nem járnak oda, de ő elmegy, el kell mennie.

3

– A maga németje – mondja Ludwig Mischkolnig, miközben rágyújt –, a maga németje választékos. – Most civilben van, kékkel csíkozott sötét öltönyt visel. Sonja szerint most jobban hasonlít arra a Ludekre, akit valaha ismert.

– Miért a magázás? – kérdezi Sonja. – Teljesen fölösleges, hiszen régóta ismerjük egymást.

Sonja beszélni akar vele, éppen a régi ismeretség okán, habár a férfi bizonyára csak futólag emlékszik rá.

– Igaz is – mondja Ludwig. – Amikor kiszedtelek a hóból fent, a Pohorjén, te még kislány voltál.

– Nem voltam olyan kicsi, úgy tizenkettő lehettem, és mindenre jól emlékszem. A felnőttek forralt bort ittak, mi, gyerekek süteményt ettünk, amit a mama hozott magával.

– Forralt bort, igen.

Füstfelhőt fúj a levegőbe, ami karikává változik fölötte. Elégedetten figyeli a füstkarikáját, Sonja is azt nézi, föl is nevetne, ha nem valami komoly dolog miatt ülne itt, aztán erőltetetten felvihog.

– Hogy csinálod ezt? – kérdezi ámuló tekintettel, de csak tetteti, hogy ámulatba ejtik a füstkarikák, igyekszik csodálattal nézni a férfi hideg, zöld szemébe.

– Kipróbálod?

– Nem dohányzom – feleli Sonja. Ami nem igaz, mert néha cigarettázott a fiújával, bár inkább csak tréfából fújták a füstöt az ágyban.

– Nem nehéz – nevet Ludwig. – Így kell.

Azzal fúj egy újabb kékes karikát a mennyezet felé, és figyeli, ahogy elenyészik. Mint akinek nem sietős a dolga, és sok ideje van. Rengeteg ideje. Sonját különös érzés járja át, el kell fordítania a tekintetét erről a léha játékról. Persze: így fújja a füstöt kihallgatás alatt az irodájában is. Fölteszi a kérdést, fúj egy karikát, és várja a választ.

– A te németed – folytatja Ludwig, és kissé felé hajol – annyira... olyan, hogy is mondjam, olyan hajlékony. Meg világos, mivel minden szót érthetően ejtesz.

– Grazban voltam orvostanhallgató a Karl-Franzens Egyetemen.

– Ó – mondja Mischkolnig, és meglepettnek látszik. Nyájas mosolyra húzódott az arca, ó-ja olyan volt, mint a füstkarikái. – Reichuniversität – helyesbít –, most ez a neve, mióta elhagytuk a nevetséges osztrák neveket.

Sonja gyorsan rábólintott: elhagytuk. Apja kitűnőnek találta a Károly és Ferenc nevet, a grazi egyetem tekintélyes régi nevét.

– Megszakítottam a tanulmányaimat – mondta a lány.

– Ugyan miért?

– Háború van.

Mischkolnig fölnevetett.

– Miért ne lehetne tanulni a háború alatt, az egyetemek működnek, a gyárak úgyszintén, minden működik, az élet megy tovább.

Csak most, hogy közel hajol, veszi észre a lány apró szeplőit a szeme alatt, az orcáin, ha jól szemügyre veszi, a nyakán is. Sima nyak, hajlékony német szó, hajlékony lány.

– A némettanárunk – mondja sietve Sonja, hogy ne kelljen válaszolni a tanulmányait firtató kérdésekre –, a gimnáziumi némettanárunk Frankfurtban tanult.

– Nem számít, hol tanult a tanárotok.

Mischkolnig elmosolyodott, és elmondta, mi számít.

– Az számít, hogy akik ezt a nyelvet megtanultátok, jobban felfogjátok az erejét és szépségét. Hogy is mondjam... frissek vagytok, a kiejtésetekben pontosság és frissesség szólal meg. Talán nem hiszed, de én Grazba utaztam, hamarosan a síelésünk után, ott jártam a tiszta német nyelv, Goethe és Schiller németjének tanfolyamára. Előtte nyomdában dolgoztam, mindennap foglalkoztam a nyelvvel, a nyomtatott szóval, tudom, mi a nyelv és mi a kultúra. Ha meg akartam szabadulni ettől a ronda maribori dialektustól, tennem kellett valamit.

Nevetett. Sonja nevetségesnek találta, hogy ő, Ludwig Mischkolnig, akinek a családja ősidők óta itt él a németségnek ezen a legdélibb őrhelyén, szép kiejtést ment tanulni, ahogyan azt Goethe és Schiller beszélte.

– A tanárunk – szólalt meg csacskán Sonja – azt tanította, hogy a maribori német egy bajor dialektus maradványa. Őseitek eszerint Bajorországból jöttek ide.

Ludwignak arcára fagyott a mosoly, mert ez nem volt mulatságos, ez butaság, sőt egyenesen hülyeség volt. Maradvány? Őseitek?

– És honnan jöttek a ti őseitek? Büdös irhabundájukban az orosz mocsarakból másztak elő. A tanárod szamár – mondta nyugodtan Ludwig. – Még ha százszor is Goethe városában tanult. Még mindig a gimnáziumban van?

Sonja nemet intett. Ez a tea és füstkarikák mellett folyó beszélgetés nem vett jó irányt, én, buta liba, nem azért jöttem, hogy felbosszantsam ezt az embert.

– Azt hiszem, kitelepítették. Állítólag Szerbiába.

– Oda is való – mondta Ludwig. – Európa trágyadombjára.

Sonja maga elé nézett, és szürcsölt a teájából. Mischkolnig pár pillanatig figyelmesen méregette. Amikor megszólította az utcán, a lány elpirult, pillantása most menekül, nem tud a férfi szemébe nézni, tekintete a nagy ablakok tágasságán bolyong, átvándorol a Dráva túlsó partjára. Mit akar tulajdonképpen? Mischkolnig jól ismeri az emberi tekintetet, ahogy rejtőzködik, vagy a helyiségben vándorol, kétségbeesetten kutatva egy szilárd pont után, ami azonban nincs sehol. Ebben a tekintetben nem volt ilyesmi, csak ifjonti ártatlanság, annyi csak a titka, hogy szólni akar valaki érdekében, segítséget akar kérni, hamarosan meglátjuk, mifélét.

Mischkolnig aztán újra elmosolyodott, jól megmondta a magáét, nem rossz ez a kép a szerb trágyadombról, el kell sütnie az irodában is. De ha már vulgárisak vagyunk, még találóbb az Európa vastagbele kifejezés. Nézzünk a térképre: ez a Szerbia, amely tönkretette Ausztriát, csakugyan vastagbél formájú.

A lány hallgatott. Szerette a némettanárát, akin nem segített a német nyelv és kultúra iránti csodálata. Ez a Ludwig meg az emberei vagonba rakták, mint a város összes tanárát és lelkipásztorát. Szerbiába. Sonjának nem volt semmi kifogása Szerbia ellen, és akivel itt beszélget, nem a tizenöt évvel ezelőtti Ludek, nem az, akitől bármit is várhat. Tévedett, legszívesebben felállt és távozott volna. De a nyelvről szóló előadás még nem ért véget. Mischkolnig úgy érezte, még valamit el kell magyarázni a lánynak.

– Hogy megértsd: a német nyelv a dialektusban is a német nyelv. Nekünk ez a vérünkben van, érted?

Sonja bólint, érti.

– Ősi nép vagyunk, ősi kultúra. Ti fiatal nép vagytok, gyorsan tanultok. Frissességet, új vért hoztok, és egy nemzedék után jobb németek lesztek, mint mi.

Sonja nem akart jobb németté válni, és az apja sem. Mégis ezt mondja:

– Érdekes elgondolás.

A békesség kedvéért mondja ezt, mert nem azért jött, hogy elmélkedést hallgasson a nyelvről meg a vérfrissítésről, sem azért, hogy a kékes füstkarikákat csodálja. És bólintott. Továbbá udvarias biccentéssel fogadta az arra elhaladó tisztek köszöntését, akik tisztelettel üdvözlik Ludwig gavallért, ahogy egy lovaglónadrágos idősebb tiszt fogalmazott: Ludwig gavallér ma szép társaságban időzik, hódolatom; nem azért jött, hogy most civilben időző gavallérja oldalán köszöntse a kávéházat megtöltő egyenruhás tiszteket.

– Jaj, egészen elfelejtettem – kiáltja –, apám üdvözöl.

Ezt most találta ki, szánalmas kísérletként arra, hogy ezt az embert eltérítse a nyelvről és kultúráról meg trágyadombokról szóló monológjától. Ha apja tudná, hogy német tisztek társaságábam ül a Nagykávéházban, nagyon elszomorodna. Az a Ludek, mondaná, egészen rendes fiú volt még nyomdász korában. Aztán utat tévesztett, először belépett a Kulturbundba, majd átment Ausztriába. Hogy lehet valaki ekkora disznó? Apja talán elszomorodna, ha tudná, hogy itt ül Ludekkel, és a füstkarikáit csodálja.

– Ó – kiáltja Ludwig elégedetten –, ennek örülök. Még mindig a kórházban dolgozik?

– Még mindig – bólint Sonja –, a sebészeten.

– Akkor sok dolga lehet – mondja Ludwig, és jelentőségteljesen végigméri a lányt.

– Elég sok.

Ludwig kis ideig hallgat, mint aki nem tudja, érdemes-e folytatni a beszélgetést az őt láthatóan csodáló ifjú hölggyel, vagy inkább hagyja a kihűlt teát, és kérjen konyakot helyette. Int a pincérnek, aki máris ott terem a karjára vetett fehér asztalkendővel.

Egy ideig hallgatnak, nincs több mondanivalójuk. Amikor a konyak az asztalra kerül, Ludwig gyakorlott lágy mozdulattal tenyerébe veszi a poharat, meghimbálja, majd beleszagol a sárga italba, aztán megkóstolja.

Sonja szerint ezt is olyan jól csinálja, talán még jobban, mint a füstkarikákat.

– Finom – mondja hirtelen szlovénul. – Miért csodálkozol? Azt hitted, elfelejtettem a nyelvet?

Megint áthajol az asztal fölött, és halkan, bizalmasan hozzáteszi:

– A szlovéntudás nagyon jól jön a munkámban.

Sonja hátán futkározik a hideg. A munkájában. Ugyanakkor érzi, hogy nem képes tovább figyelni a füstkarikákra, a nyelvre és a konyakra. Halálosan komoly ügy miatt van itt, és éppen az ügy komolysága miatt kell mosolyognia.

– Amikor az utcán találkoztunk – mondja nyugodtan mosolyogva –, említettem, hogy nem apámról van szó.

4

Most Ludwig hallgat el, és hűvösen méregeti a lányt. Elfelejtette, mit beszéltek az utcán, akkor valóban azt gondolta, hogy a lány közbenjár valakiért. Ismeri ezeket a dolgokat, csakugyan mondott ilyesmit, de ő már elfelejtette.

Este a lány ruganyos járásra gondolt, kedves hangjára, meg arra, hogy milyen hajlékony és friss a német beszéde, szinte olyan, mint ő maga. Most meg újra, mindig ugyanaz a dolog, hát ebben az átkozott időben és átkozott városban soha nem lehet egy nyugodt pillanata, valóban folyton résen kell lennie?

– Kiről van szó? – kérdezi hűvösen Ludwig Mischkolnig, most már nem Ludek, hanem a rendőr, méghozzá igen különleges alakulat tagja. Hiszen a lány is azért beszél vele, mert rendőr, ezért futott utána az utcán, mert egyenruhában volt, de most civilt visel. Sonja nem tudja, hogy nem közönséges rendőr, hogy Mischkolnig az SS tisztje. Pillanatnyilag az SD szolgálatában, amely rendkívül fontos feladatokat lát el. Azt sem tudja még, de idővel rájön, hogy a rendőrök civilben is járhatnak. Szolgálatban SS-egyenruhát viselnek, és a biztonsági rendőrségen valamennyien tagjai az SS-nek is. Sonja mindezt még nem tudja, és teljes bizalommal tekint Ludekre, a fiatalemberre, aki egyszer kiszedte a hóból.

– Tévedésből bezárták egy barátomat – tör ki belőle, amit azóta tartogatott, hogy utánaeredt az utcán.

– Tévedésből?

– Talán összekeverték valakivel.

Persze hogy tévedésből, mindig tévedésből történik az ilyesmi.

– Ő is valami tanár?

– Tanársegéd a Ljubljanai Egyetemen, geodéta.

– A fiúd?

– Egy barátom – feleli Sonja tétován.

– Látom, hogy a fiúd.

Sonja kihűlt teáját nézi, sok van még belőle, gyorsan kiissza, hogy kiürüljön a csésze, jaj, mennyire szeretné, ha mielőbb véget érne ez a beszélgetés.

– Csak ezért állítottál meg az utcán, hogy a fiúdért kérincsélj? Mi a neve?

– Valentin. Valentin Gorjan.

Ludwig noteszt vesz elő a zsebéből, és fölírja a nevet. Sonja a szeme sarkából észreveszi, hogy a többi asztaltól nézik őket, valaki hangosan fölnevet. Kollégájuk nem csupán gavallér szerepben ül itt, ő a kávéházban is dolgozik. Olyan a szolgálata, hogy késő délután, a kávéházban, hölgytársaságban is dolgoznia kell. A saját telefonszámát is felírja, kitépi a lapot, és áttolja a lánynak az asztalon.

– Ezzel a dolog hivatalos – teszi hozzá.

Mozdulatlanul nézi a lányt, lehajló fejét, a szemét keresi, az most a nagy ablakokat pásztázza, amelyeken túl izzik a meleg esti nap.

– Azért megleptél – mondja Mischkolnig. – Semmiféle magánügyről nem lehet szó. Csak ami törvényes, csak az jöhet számításba.

Már ő is szívesen befejezné a beszélgetést. Magát okolhatja, hogy belekeveredett, még kint az utcán, de most már az van, ami van. Senkinek sem tartozik semmivel, legkevésbé ennek a libának, aki azt hiszi, hogy belerángathatja valami őrültségbe, még hogy ő mentse ki a szeretőjét a börtönből.

– Hívj fel két nap múlva – mondja mégis –, utána fogok nézni.

Mikor felállnak, és fölsegíti a lány kabátkáját, érzi, hogy megremeg a válla.

– Hogy jól értsük egymást – mondja halkan, szinte a fülébe súgva. – Föl kell hívnod. Ha nem telefonálsz, mi keresünk meg. – Majd kurtán fölnevet, hogy a lány megértse: ő fogja megkeresni, mert találkozni akar vele. Fenyegetésnek is lehetett értelmezni a szavait: meg fogják keresni, mert közeli kapcsolatban áll valakivel, akit ők börtönben tartanak. Sonja azonban nem így értette, ő csak annyit fogott fel az egészből, hogy ennek az embernek hatalma van az ő Tinéje fölött, segíthet rajta. Habár most hatalma van őfölötte is, mert Sonja maga sodródott ebbe a helyzetbe.

Fölemeli a tekintetét, és könyörgőn néz a tisztre.

– Ugye semmi rosszat nem tesznek vele? – suttogja.

– Persze hogy nem – feleli Ludwig Mischkolnig gálánsan, enyhe gúnnyal, ha az ifjú hölgy, akit valaha kiszedtem a hóból, ezt követeli. Ludwig úgy véli, ennél nagyobb butaságot már régen hallott. A lány kérdése mégis jókedvre deríti, nevetnie kell, és legszívesebben visszakérdezne: Kivel tettünk mi valaha is bármi rosszat?

Sonja mintha olvasna a gondolataiban, újra meglepi.

– Én semmit sem követelek – suttogja hevesen a férfi arcába, cigarettaszagú szája közelében darálja –, hogy is követelhetnék bármit?

Hevesen, már-már hangosan beszél, az őket bámuló összes tiszt szeme láttára.

– Semmit sem követelek – mondja már csaknem hangosan. – Én csupán csak kérek. Kérek.

5

Ludwig Mischkolnig Obersturmbannführer átment az Adolf Hitler téren, majd befordult a Herrengasséra, a lakása felé. A kora őszi este kellemesen hűtötte arcát, ami izzott a kávéházi tömegtől, a cigarettafüsttől és kissé Sonja leheletétől is, amit az előbb érzett az arcán, a tekintetétől, naiv, valóban ártatlan pillantásától, ami nem tartogathat semmi rosszat, hiszen a szem a lélek tükre. Arca izzott a lány kérésétől. A hajlékony ifjú hölgy kérése felkavarta, mégis kellemes izgalommal járta át. Jól érezte magát, ez az ő városa most lassan, de biztosan olyan lesz, amilyennek mindig is szerette volna, szorosan zárt menetté, mit ruhig festem Schritt{3}, dünnyögte, már-már dúdolta, amit annyiszor fújtak az SS Junkerschuléban, mit ruhig festem Schritt, dalolták, és álmodoztak az új Európáról, ami német lesz, és legyőzhetetlen. Az máris, még ha a dolgok nem is mennek úgy, ahogy kellene, az ő városa is része ennek az új Európának. Ha belegondol, jókedve kerekedik, függetlenül minden akadálytól, amit le kell győzniük. Sonja választékos németje is örömmel töltötte el. Ezek itt mind derék emberek voltak Jugoszláviában, és azok a Reichben is, végzik a dolgukat, ahogy kell, a lány apja orvos, szükség van orvosokra. Csak az hiányzott belőlük, ami most történik, most válnak a mieinkké, a nagy német kultúra részeivé. Ismerte a lány apját, mihelyt megmondta a nevét, mindjárt emlékezett doktor Belakra, a hazafira, micsoda ostoba kifejezés, pláne, hogyha hozzátesszük a szlovén jelzőt. A szlovén hazafiak tegnap még hazafias dalokat fújtak hazafias ünnepségeiken, a szerb és az orosz, általában a szláv ganét éltették, csúfot űztek német polgártársaik beszédéből – most pedig Schiller is örülne, ha meghallaná, hogy beszélnek németül a gyerekeik. Hazafiságuk is elpárolgott, egyszerre lojális német állampolgárok lettek. Jól ment minden, szinte kitűnően. Az utóbbi évben, mióta bombák hullanak a városra, ugyan megbicsaklott az iram, gyöngébben megy minden, elég gyöngén. A kezdeti lelkesedés lelohadt. A fő dolgok azonban megvannak, ebben a városban legalábbis. Találkozása Sonjával szintén elégedettséggel töltötte el, meg fogja nézni, mi van azzal a… hogyishívjákkal, Gorjanccal vagy Gorjuppal. Nem akarta, hogy a lány magyarázkodjon, hiszen tudta, mit mondana, tévedésből, pusztán véletlenül volt pisztoly a zsebében, a kommunista propagandaanyagot is úgy csempészték a táskájába, amikor részegen beszélgetett a söntésben, vigye el az ördög, ismerte ezt a nótát, mind ártatlan, mind tévedésből kerültek börtönbe. Mit ruhig festem Schritt – nyugodt, egyenletes lépésekkel. Igen, ugyanakkor vasököllel, ahogy a gauleiterünk{4} fogalmazott, amikor megérkezett Marburg an der Drauba, és átvette a polgári közigazgatás vezetését. Ezt mondta nekünk: vasököllel is, ha kell.

Azért meg fogja nézni ezt az ügyet,. Úgy emlékezett, nem tartozik a hatáskörébe, nincs nála megdolgozás alatt Gorjup nevű, vagy hogy is hívják. Valószínűleg Hans Hochbauernél lehet. A nála lévőket ismerte név szerint, rokonságukat is öt nemzedékre visszamenőleg, sőt a szeretőiket is. Gorjan szeretőjét szintén ismerte, Sonjának hívják, és kislánykorában ő mentette ki a hóból a Pohorjén, amit most is megtenne. Igazság szerint szíves-örömest.

{1} orel: sas (szlovén és más szláv nyelvek); adler: sas (német)

{2} Schutzstaffel: biztonsági osztag – az SS

{3} mit ruhig festem Schritt: nyugodt, egyenletes menettel. A Horst-Wessel-Lied sora. A dal a náci párt indulója, sőt himnusza lett.

{4} gauleiter: helytartó a náci Németországban, illetve a németek által meghódított területeken