Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ ÓRA

MÁSODIK ÓRA

HARMADIK ÓRA

NEGYEDIK ÓRA

ÖTÖDIK ÓRA

HATODIK ÓRA

HETEDIK ÓRA

NYOLCADIK ÓRA

KILENCEDIK ÓRA

TIZEDIK ÓRA

TIZENEGYEDIK ÓRA

TIZENKETTEDIK ÓRA

TIZENHARMADIK ÓRA

TIZENNEGYEDIK ÓRA

TIZENÖTÖDIK ÓRA

TIZENHATODIK ÓRA

TIZENHETEDIK ÓRA

TIZENNYOLCADIK ÓRA

TIZENKILENCEDIK ÓRA

HUSZADIK ÓRA

HUSZONEGYEDIK ÓRA

HUSZONKETTEDIK ÓRA

HUSZONHARMADIK ÓRA

HUSZONNEGYEDIK ÓRA

HUSZONÖTÖDIK ÓRA

HUSZONHATODIK ÓRA

HUSZONHETEDIK ÓRA

HUSZONNYOLCADIK ÓRA

HUSZONKILENCEDIK ÓRA

HARMINCADIK ÓRA

HARMINCEGYEDIK ÓRA

HARMINCKETTEDIK ÓRA

HARMINCHARMADIK ÓRA

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kálnoki Izidot

ÚJSÁGÍRÓ-ISKOLA
SZABAD ELŐADÁSOK
KEZDŐK ÉS HALADÓK SZÁMÁRA

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-456-6 EPUB
ISBN 978-963-559-457-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1915

a borító Horace C. Taylor (1881 – 1934) The Royal Mail Line
reklámplakátja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ ÓRA

amelyben arról lesz szó, kik vétetnek fel az újságíró-iskolába,
s miért alapítódott ez az intézet

Régi hitük az embereknek, hogy az újságírói pálya nem valami intelligens foglalkozás. Már a nagy Bismarck megmondotta, hogy csakis olyanokból lesz újságíró, akik elhibázták életüket. A jelen politikai élet kisebb Bismarckjai is ezen a véleményen vannak, s még maga Simkó József is fütyül az egész sajtóra. A politikai beszédeiket a hon atyái ugyan a lapokból ollózzák ki, de azokat az embereket, akiktől ötleteiket elcsenik, a legmélyebb megvetéssel sújtják.

De nemcsak a politikai életben találkozik az újságírás teljes lenézéssel, hanem a közélet minden terén. Aminek az igazolására csak két esetet hozunk fel.

A minap egyszer, amikor a redakcióba bejövök, az íróasztalom el volt foglalva. Egyik új szerkesztőségi szolga ült ott és szorgalmasan írt.

- No, mi lesz, András? Nem eresztene a helyemre?

- Mindjárt, tekintetes úr. Egy félóra múlva készen leszek.

- Hát mit ír maga, András?

- Cikket. Olyan bolondériás móka-cikket, mint a tekintetes úr szokott.

- És tud maga olyat?

- Hogyne tudnék. Az a legkönnyebb.

- Aztán meg fog a maga cikke jelenni?

- Még nem. Mert most még csak szolga vagyok. De talán esztendőre felszabadulok, s akkor én is író úr leszek.

A második eset egy levél, amelyet a napokban kaptam, s amely így szól:

Tisztelt Vulpes úr!

Holnap elküldöm magához a fiamat. Nem tudok mit csinálni a kölyökkel. Nem akar tanulni, az oskolában megbukott és kicsapták. Inasnak adtam egy bádogoshoz, ott se volt maradása. A suszterségre kedve nincsen, a szabósághoz tehetsége hiányzik. Gondolom, újságírónak csak beválik, ha az úr is pártját fogja. Azt mondja, hogy erre kedve is volna.

Kezeit csókolja

Klavik Anna
mosónő

Ez a két példa is világosan igazolja, hogy az emberek tévedésben vannak az újságírói hivatást illetőleg. Az újságírás sokkal komolyabb és nehezebb mesterség, mint általánosan hiszik. Nem olyan nehéz ugyan, hogy Klavik Anna bugris fia vagy az András szolga meg ne tanulhassa, de nem is olyan könnyű, hogy akármelyik képviselő kurzus hallgatása nélkül szonika gyakorolhassa.

Ezért mutatkozott szükségesnek jelen újságíró-iskola megnyitása.

Hogy kik lehetnek az újságíró-iskola tanítványai. azzal már rövidebben végezhetek. Egy szóval adom meg a választ: mindenki. Olyan ideális valami ez, mint a tökéletes általános választói jog: még írni-olvasni se kell tudni hozzá. A nagykorúság pláne fölösleges, a nembeli különbség pedig abszolúte nem jő tekintetbe.

Két nagy előnye van az általam alapított újságíró-iskolának minden más iskola fölött. Először is nem kell semmiféle tandíjat fizetni, másodszor nem kell semmiféle vizsgát letenni. A legtöbb iskolának, de legfőképpen a magánkurzusoknak az a nagy hibájuk, hogy a tandíj kedvéért csinálódnak. Nem az a fő, hogy a diák valamire vigye, hanem hogy a tanár vigye valamire. A tanárnak az iskolában az az érdeke, hogy minél kevesebbet tanuljon a diák, mert minél kevesebbet tud, annál többet fizet.

Világos, hogy ilyen ellentétes érdekek mellett tanár és tanuló mindig különböző utakon fognak haladni. Nálam ez ki van zárva. Nekem az az érdekem, hogy minél több kitűnő újságírót neveljek. Mert minél többen írnak, annál kevesebb jut reám. És aki jól tud újságot írni, az jól tud újságot olvasni. A legjobb újságolvasók mindig az újságírók.

És vizsga sincsen nálam. Aki végighallgatja az én kurzusomat, mint kész újságíró akár azonnal meg is kezdheti a működését. Mindennap megírhat egy-két vezércikket, tárcát, humort, újdonságot, rovást; amit csak akar. Reggeltől estig akár egyebet se csináljon, csak írjon.

Titokban elárulom még szíves hallgatóimnak, hogy egy nagy, emberséges célt is követek újságíró-iskolám megalapításával. Ki akarom irtani a mai társadalom egy veszedelmes fekélyét: az úgynevezett álhírlapírókat. Önök nagyon jól tudják, hogy milyen nagy mértékben el van terjedve édes hazánkban az álhírlapírói intézmény. Jóformán csak kétféle ember van mifelénk: álhírlapíró és igazi hírlapíró.

Hogy ez a kóros állapot megszűnjék, rövidesen igazi hírlapíróvá nevelem az egész emberiséget és akkor magától megszűnik az álhírlapírás veszedelmes kórsága.

Fel tehát a kurzusra! Beíratási díj nincs, felvételi vizsga nincs, tandíj nincs, A siker biztos.

MÁSODIK ÓRA

amelyben arról lesz szó, hogyan kell az újságírói pályát megkezdeni

Hogyan kell az újságírói pályát megkezdeni? Az újságírói pályát néhány lap tiszta papirossal kell megkezdeni. A tiszta papiros arra való, hogy teleírassék. Ezáltal keletkezik a cikk.

Legcélszerűbb a papirosnak csak az egyik oldalára írni. Ezt ezerszer olvastuk már a lapokban. A szerkesztői üzenetekben mindennap benne van a bölcs tanács, de hogy miért írjunk csak a papír egyik felére, az megmarad szerkesztőségi titoknak. Nos, én elárulom. Azért célszerű a papirosnak csupán az egyik oldalára írni, mert akkor legalább a másik oldal még mindig tiszta marad és hasznavehető.

Némely esetben azonban célszerűnek mutatkozik a papirosnak mind a két felére írni. Politikai cikkeknél. Ott írunk, írunk, írunk villogó dicséreteket ragyogó talentumokról. Például arról, hogy Barabás Béla nagy férfiú. Lángelme, amely világosságot terjeszt. Tűzkatlan, amely hevít, önzetlenség, amely fényes mintakép gyanánt lebeg a tömegek fölött.

És amikor, hála istennek, vége van a cikknek, akkor óvatosságból megírjuk a papiros másik felére az ellenkezőjét. Hogy Barabás Béla a közélet varangyos békája, ő maga fújja magát, mások is bele fújnak. Egy mozdony. Amelyben nincs gőz. Se gáz. Amely csak megakaszt, de nem visz előre. Amelyet fűteni lehet csak, de nem haladni vele.

A cikket aztán odaadjuk egy lapnak. És a szerkesztő olvassa. Vagy elölről, vagy hátulról kezdi. De az egyik oldalára okvetlenül azt mondja, hogy nagyszerű. És lenyomatja.

A papiros után most már térjünk át az írásbeli dolgozat külső alakjára. Hogyan kell írni, hogyan kell a betűket vetni.

Az ember hajlandó volna azt mondani, amit az iskolában tanult: hogy szépen, rendesen, tisztán, olvashatóan kell írni. Lehetőleg kaligrafálni kell a betűket.

Ördögöt. A szépen írott cikkeket el se olvassa a szerkesztő. Azt mondja rá:

- Ej, hisz ezt boltoslegény írta. Aki ilyen szépen tud írni, az nem tudhat jól írni.

Igaz is. Akinek jó írása van, az nem is ér rá a dolgok belsejével foglalkozni. Szép írással az ember legyen litográfus és ne újságíró.

Az újságírónak az írása legyen rendetlen és olvashatatlan. Olyat mutasson, mintha lázasan, az események hatása alatt írta volna; mintha a gondolatok kergették volna a tollát.

Az ilyen rossz írás bizonyos fensőbbséget is jelent.

Abból valami nagy öntudat ragyog ki. Aki nézi az írást, feltétlenül azt gondolja:

- Hohó, ebben lehet valami. Aki ilyen rondán mer írni, az bizonyosan érzi a maga nagy értékét.

Az író pedig egyszerűen gondolja magában, hogy:

- Ha én megtanultam írni, tanuljon meg más olvasni.

De ha aztán nem tudják elolvasni a cikkünket? Mi lesz akkor?

Cikk lesz belőle akkor is. Nagyon egyszerű a dolog. A szerkesztő elkezdi olvasni.

- Ejnye, ejnye, de rossz írás. Sehogy se tudom elolvasni.

Eleinte próbálja olvashatóvá tenni. Az ákombákomok helyébe tesz olvasható szavakat. Aztán megunja:

- A cikk egészen jónak látszik. De nem vesződhetek vele örökig, amíg kiböngészem a szavakat. Majd elolvasom szedésben.

És kiadja a nyomdába. A szedő se tudja jól olvasni. Ő is gondol az ákombákomok helyébe értelmes szavakat. És azokat szedi ki. És a korrektor még kijavítja. A revizor még a megmaradt hibákat is elsimítja. A segédszerkesztő esetleg még némi ötletet is javít bele; valami zománcot ad a dolognak.

- Persze, nem tudták elolvasni a kéziratot. Pedig egész világosan benne volt ez a gondolat.

Mire újra a szerkesztő elé kerül a kész cikk, már egészen makulátlan, formás, ötletes, elmés, korrekt és teljesen fedi a lap irányát és szellemét. Ejnye, no, ki hitte volna, hogy egy új ember ilyen pompásan tudjon írni. Ettől máskor is kérünk cikkeket.

És másnap megjelenik a cikk. És a cikk nagyon jó. És a szerző nagyon boldog. De azért panaszkodik az ismerőseinek, amikor gratulálják:

- Jó, jó, csak egy-két ostoba sajtóhiba került beléje. Ezek a szedők, ezek a korrektorok tönkreteszik az embernek a finomabb, szubtilisebb gondolatait.

HARMADIK ÓRA

amelyben arról lesz szó, hogyan lehet az újságírói pályán sokra vinni.

Igazán nem szeretném, ha az újságíró-iskola tisztelt hallgatói azzal a naiv hittel néznék a hírlapíról pályát, hogy azon az írás a fődolog. Aki így gondolkodik, az legyen mészáros, de ne újságíró.

Hiszen írni is kell egyiknek-másiknak hébe-hóba. Hogyne, különben nem volna újság. De ha valamennyi újságíró nekiülne s mind írna, egyre-másra írna, ki győzné akkor elolvasni az újságokat? Hiszen a fiúk, ha úgy nekieresztenék a pennájukat, teleírnák az egész világot.

Olyanformán van ez az írással is, mint a beszéddel. Nem azok a legjobb szónokok, akiknek folyton jár a szájuk. És nem is mindig a legjobb szónokokból lesznek a miniszterek. A miniszternek sokszor inkább hallgatni kell tudni, mint beszélni. A szerkesztőnél is nagyobb érték, ha jól olvas, mintha jól ír.

Néha megesik, elvétve, nagyritkán, hogy az újságírásban a jó író is viszi valamire. De az legény is legyen a talpán. A legtöbb esetben egészen más tulajdonságok viszik előre az újságírót. Leginkább a szerepelni tudás.

Elmondom, hogy kell élnie az újságírónak, hogy híres ember legyen belőle, még mielőtt az első valamirevaló cikkét megírta volna.

Tehát az író újságíró későn fekszik le, a szereplő újságíró ellenben korán kel fel. És siet elolvasni a lapokat. És kikeresi, hogy mi van bennük szenzáció vagy pikantéria, vagy valami kitűnő cikk.

Amikor az ember kiszemelte a jó mondásokat, a finom ötleteket, a ragyogó cikkeket, akkor sorra veszi a kávéházban az ismerősöket:

- Olvasta?

- Mit?

- Ezt, meg ezt!

- Ah, igen. Pompás cikk. Igazán nagyszerű, ön írta?

Az ember ilyenkor rejtélyesen mosolyog.

- Szerkesztőségi titok.

Minél több embert fogok meg ilyeténképpen, annál több reklámcsinálót szereztem magamnak. Mert utóbb már ők kérdezik jobbra-balra:

- Olvastátok a barátunk cikkét? Igazán pompásat írt a fiú. Ebből még lesz valaki.

Délelőtt el kell menni a parlamentbe. Nem impressziókért (azt ott ugyan hiába kerestek), csak mutatkozni. A képviselőkkel fraternizálni kell, a minisztereknek nagyokat köszönni, ő persze visszaköszön. Mert én tudhatom ugyan, hogy nem ismerem a kegyelmes urat, de ő nem tudja. A tizedik köszönés után már meg is szólít. Valami megbízást ad, hogy keresd meg X. vagy Y. képviselőt, vagy küldd hozzá a félhivatalost. A képviselő és a félhivatalos azt fogja gondolni, hogy nagyon jó viszonyban vagy a miniszterrel s mindjárt emelkedsz a szemében. A miniszter pedig majd meg fogja alkalmilag kérdezni:

- Ki ez a derék fiatalember? Újságíró? Ah, igen, tudom, nagyon jó tolla van. Tehetséges ember.

A folyosón járj-kelj a csoportoké között. Bele is szólhatsz a beszélgetésekbe, hiszen országos dolgokról van szó, abba mindenki belebeszélhet. Ha valami viccet mondanak a kegyelmes urak, nevess nagyokat. A legkisebb viccre kell a legnagyobbat kacagni. És azután kérdezd meg szerényen:

- Megengedi, kegyelmes uram, hogy megírjam ezt a mondást?

A kegyelmes úr int a kezével:

- Nem érdemes.

És te ne is írd meg. Tényleg nem érdemes. De azért vagy öt-hat lap megírja. Mert nálunk mindent megírnak, amit nem érdemes. És a kegyelmes úr neked lesz hálás.

Mindenhová járj el. Színházba, próbákra, hangversenyre, temetésekre. Ha valaki benne van az újságban, annak gratulálj egy névjegyen. Ha házasságot köt, ha elválik a nejétől, ha udvari tanácsos lesz, ha beszédet mond, ha deputációt vezet, te mindig gratulálj. Akkor nemcsak azt fogja hinni, hogy te nagyon udvarias ember vagy, de arról is meg lesz győződve, hogy te írtad róla az összes lapokban a méltánylásokat. És barátjának fog tekinteni és ő is barátod lesz.

Négy-öt éven keresztül kell ezt folytatni nagyon szorgalmasan. Az ötödik évben te vagy egyik legjelesebb publicistánk. Ahol egy jó cikk lesz a lapokban, mindenki rád fog gondolni elsősorban. Mikszáth Kálmán összes névtelen cikkeit neked tulajdonítja a közvélemény. A Petőfi-társaság beválaszt tagnak. Megnyered a Publicista-díjat. Képviselő leszel és udvari tanácsos. Városi és országos dolgokban döntő szavad lesz. Vasúton ingyen utazol, a fürdőhelyeken nem fizetsz kurtaxát. A kaszinóban te leszel a Sajtó-bizottság elnöke. Hivatalokat kapsz és kitüntetéseket. A bankok bevesznek igazgatósági tagnak. Egy kis szerencsével még miniszter is lehetsz.