Dani Collins

Északi fény

Sarah Morgan

Lebilincselő szépség

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Dani Collins, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A ROMANA 727. eredeti címe: The Maid’s Spanish Secret

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Sarah Morgan, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Romana 728. eredeti címe: Million-Dollar-Love-Child

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2009)

Magyarra fordította: Vásárhelyi Zsolt

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 727-728. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-366-0

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Dani Collins

Északi fény

ELŐHANG

Rico Montero mindössze hetvenhárom perc alatt ért bátyja Valenciától kétórányi útra, a tengerparton lévő villájához. Miután madridi tetőtéri lakásában leszakadt a mennyezet, kihozta a garázsból GTA Spanóját, és megpróbált elmenekülni a rossz hangulata elől. Csak akkor döbbent rá, hová is tart, amikor a rendőrség megállította gyorshajtásért.

Ha már úgyis a közelben volt, elmondta a rendőröknek, hogy a bátyjához megy, és a magyarázatába beleszőtte a családi nevét. Ez az ügyes húzás megóvta attól, hogy bevonják a jogosítványát, bár a tetemes büntetést nem úszta meg. Úgy döntött, hogy a bűnei számát nem szaporítja még hazugsággal is, és Cesar szőlőbirtokán át valóban testvére modern, tágas házához indult tovább.

Közben megpróbálta elhitetni magával, hogy a birtok nem is hiányzik neki. Majdnem tíz éven át ő gazdálkodott itt, amíg a bátyja úgy nem döntött, hogy érdekli a szőlészet és a borászat. Ricót már amúgy sem vonzotta ez a tevékenység, ahogy az életkedve is elhagyta. Azzal, hogy eladta a birtokot Cesarnak, azt az időszakot is lezárta, amelyre nem szívesen gondolt vissza.

– Másfél év után ideje lenne, hogy a jövőre gondolj – jegyezte meg tegnap ebéd közben az édesanyja.

Ezt már három hónapja is mondta. Rico akkor ugyanúgy kitért a válasz elől, mint tegnap. Csak rajta, keress nekem egy új házasságtörő, hazug feleséget! – gondolta, de hangosan nem mondta ki. Nem, mert megfogadta, hogy a titkot magával viszi a sírba.

Szitkozódva leállította a motort, és kiugrott a kocsiból. A fene enné meg, nem sikerült megszabadulnia a rossz hangulatától!

– Rico!

A sógornője már akkor ajtót nyitott neki, amikor ő még nem ért fel a bejárathoz vezető széles lépcsőn. Sorcha mosolya őszinte örömről árulkodott, és talán megkönnyebbülésről is.

– Mateo, nézd csak! Rico bácsi meglátogat minket – mondta a síró kisgyereknek, akit az ölében tartott. – Ez aztán a kellemes meglepetés, igaz?

Sorcha ma nem az a makulátlanul elegáns szépség volt, akit Rico máskor mindig Cesar mellett látott, inkább lezsernek tűnt. Farmernadrágja és népies blúza ugyan nyilvánvalóan drága és márkás darab, szőke haját azonban csak egyszerű lófarokban fogta. A kisfia hisztizésével nem törődve gyengéden és megértően Ricóra mosolygott.

Mateo mérgesen a ház hátoldalára mutatott:

– Ve, papi.

– Aludnia kellene ebéd után – mondta Sorcha, és intett Ricónak, hogy menjenek be a házba –, de tudja, hogy valaki megmutatja valaki másnak a birtokot.

A „valaki más” Mateo bátyja, Enrique volt, akivel Cesar az előbb elment.

– Miért beszélsz angolul is rébuszokban? – kérdezte Rico mosolyogva.

– Mateo nagyon gyorsan tanulja a nyelvet… Ó! – Sorcha ijedten megfogta a fiát, akit majdnem elejtett, mert a gyerek Rico felé nyújtogatta a karját. – Sajnálom.

Rico ügyesen elkapta a kicsit. Közben bosszúsan elhúzta a száját, de nem Sorcha ügyetlensége miatt, hanem azért, mert a sógornője szeméből szánakozást olvasott ki. Valószínűleg úgy gondolja, hogy a fia fájdalmas emlékeket ébreszt Ricóban. Holott téved, ha azt hiszi, hogy benne a házasságával kapcsolatban fájdalom van. Valójában keserűség és düh. Saját magára dühös, mert hatökör volt. A látszatot csakis a sógornője miatt őrzi. Az általános vélekedésnek semmi köze a valósághoz.

Mateo könnyei elapadtak.

– Ve, papi? – próbálkozott újra.

A kisfiú csak néhány héttel Rico baljóslatú esküvője előtt született. Erős, konok emberpalánta, és csupa energia, mint a Montero családban minden férfi. A mamájának nem könnyű vele. Mateo pontosan tudja, mit akar, és egy kis szundikálás nem enyhítené meg.

– Erről majd később beszélünk – mondta Rico a gyereknek, aztán megint Sorchára nézett. – Át kellene öltöznöd – jegyezte meg kissé nyersen, mert ez a családi boldogság elviselhetetlenül sok volt neki.

– Miért? – Sorcha lenézett magára. – Ajaj! – nyögött fel, amikor meglátta, hogy Mateo a könnyeivel összemaszatolta a blúzát. – Jól vagy? – kérdezte, miután újra a sógorára emelte a tekintetét.

– Hagyd ezt, Sorcha! – szűrte a szót Rico a foga között. Mindjárt meg is bánta azonban az indulatosságát. Bármennyire nyomasztja is a titka, azért még nem kell elvesztenie a türelmét, és végképp nem a családja legkedvesebb tagjával szemben. – Bocs, nem akartam rád rivallni. Igen, jól vagyok.

– Semmi baj – mondta Sorcha megértőn, és megszorította Rico karját. – Értelek én.

Nem, nem értheti. Szerencsére azonban bement a hálószobába, és a kisfiát otthagyta Ricónál. Mateo újra megpróbálta őt rábírni, hogy vigye a papájához, bár már láthatóan alig bírta nyitva tartani a szemét. A hiszti kimeríthette.

– Tudom, min mész keresztül. Jobban tudom, mint sejtenéd – mondta a kisfiúnak Rico.

Akárcsak Mateo, ő is a leendő duque öccse volt. Ő is a „trónörökös” árnyékában élt. Tőle is kifogástalan viselkedést vártak el, hogy ne szennyezze be a címet, amelyet soha nem fog viselni. Egészen természetes, ha valaki néha irigykedik a testvérére. Rico szülei azonban ezt nem fogadták el. Úgy gondolták, hogy közönséges dolog kimutatni az érzéseket, és abból csak baj származhat.

Rico felment a lépcsőn az első emeletre, és belépett a fiúk játszószobájába. Közben megpróbált nem gondolni arra, hogy Cesar a két egészséges, okos gyerekével, a szép házával és a nagyszerű, melegszívű feleségével példásan eleget tesz a kötelességeinek.

– Az életben vannak dolgok, amelyekkel meg kell békélni. A papád ezt nagyon korán megtanította nekem – mondta Rico az unokaöccsének.

Ez volt az egyik legkorábbi emléke. „Sírhatsz, amennyit akarsz. Nem érdekli őket” – mondta neki annak idején Cesar, amikor Rico már megint nem kapott meg valamit, amit nagyon szeretett volna. A bátyja arra kérte, hogy legyen okos, valószínűleg azért, mert elege volt abból, hogy a játszótársát állandóan beküldik a szobájába. Az észt a családjukban többre tartották, mint a szenvedélyt. És az esze most azt parancsolta Ricónak, hogy hallgasson, folytassa ugyanúgy, mint eddig, és ne okozzon káoszt. Mert az elkerülhetetlen lenne, ha fény derülne az igazságra.

– Téged nem dühít, hogy soha nem hallgatnak meg? – kérdezte Rico akkoriban a bátyjától.

– Dehogynem. – Cesar hétéves volt, de a korához képest nagyon érett. – A dühöngés azonban semmin sem változtat. Egyszerűen csak fogadd el, hogy ez van, és gondolj valami másra!

Rico követte a tanácsot. Az együttérzés azonban nem veszett ki belőle.

– Én mindig meg foglak hallgatni, ha ki akarod önteni a szíved – mondta a kis unokaöccsének, amikor leült vele egy székre. – Néha azonban nincs mit tenni. Könnyekkel semmit sem érsz el. Ezt a kemény leckét korán meg kell tanulni, fiatalember!

Marco még hüppögött kicsit, mielőtt úgy döntött, hogy átvizsgálja a nagybátyja felső zsebét.

– Olvassunk valamit? – kérdezte Rico, és elvette az első, keze ügyébe kerülő könyvet.

Kétnyelvű volt, angol és spanyol, vonatokról, kutyákról és banánokról szólt. Miközben fellapozta az oldalakat, Rico szándékosan halkan beszélt. Marco fejecskéjét egyre nehezebbnek érezte a mellkasán.

– Köszönöm – suttogta Sorcha, amikor egy pillanatra visszajött a szobába.

Rico bólintott, és a kiságyába fektette az alvó gyereket. Utána lement Sorcha után a lépcsőn.

– Megyek, megkeresem Cesart. Ne mondd meg Mateónak, ha majd felébred, hogy undok áruló vagyok.

Sorcha habozott.

– Az az igazság, hogy a héten amúgy is meg akartalak hívni vacsorára. Meg kell beszélnem veled valamit. Bemegyünk Cesar dolgozószobájába?

Rico elfojtott egy sóhajt.

– Ha azt akarod javasolni, hogy nősüljek újra, megspórolhatod a fáradságot. Anyám már elvégezte a feladatot.

– Nem, másról van szó. – Sorcha becsukta a dolgozószoba ajtaját, és a kanapéra mutatott. – Lehet persze, hogy csak a fantáziám űz velem tréfát. Cesar még nem tud róla.

Sorcha töltött kép pohár whiskyt, és az egyiket odanyújtotta Ricónak. Ő zavartan elvette, mert elképzelni sem tudta, mi lehet az, amiről a sógornője beszélni akar vele, és szíverősítőre van hozzá szüksége. A whiskyhez azonban hozzá sem ért, csak letette a kisasztalra.

– Kérlek, ne haragudj rám, de ti vagytok a családom, és aggódom, ha úgy érzem, hogy…

Sorcha elhallgatott, és összeszorította a száját. Rico csak nehezen tudta megőrizni a nyugalmát.

– Figyelj, jól vagyok – mondta, és sietve folytatta, mielőtt még a sógornője megint együttérzően nézett volna rá. – Megértem, ha az ellenkezőjét gondolod, de nem kell aggódnod miattam.

– Erről ne is álmodj – válaszolta Sorcha. – Egyébként pedig másról van szó. – Ivott egy korty whiskyt, és a pohara pereme fölött Ricóra nézett. – Képmutatónak érzem magam.

Rico kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Miért? Mi történt?

Sorcha letette a poharát, és a homlokát összeráncolva kezébe vette a mobiltelefonját, de nem kapcsolta be.

– Elsa, a dadánk mutatott nekem egy fényképet. A közösségi hálón találta.

– Valami kínos dologról van szó? – kérdezte Rico, bár Sorcha akkor nyilván Cesarhoz fordult volna. Hacsak nem… A francba! Kiszivárgott a boncolási jegyzőkönyv? – Faustinával kapcsolatos? – kérdezte, és ösztönösen összeszorította a fogát.

– Nem! Hozzá semmi köze. – Sorcha zavartan dörzsölgette a halántékát. – Elsa mindig elkísér minket, amikor az édesanyádnál vacsorázunk. Összebarátkozott az ottani személyzettel, és interneten is tartja velük a kapcsolatot.

Rico nem nyúlt a poharáért, és egykedvűnek mutatkozott. Semminek sem szabad meglátszania rajta, amíg nem tudja, mire akar kilyukadni a sógornője.

– Szinte soha nem használom a közösségi médiát – válaszolta, miközben lepiszkált a térdéről egy nem létező szöszmöszt. – Faustina halála óta még kevésbé. Túlságosan lehangol.

– El tudom képzelni. – Sorcha görcsösnek tűnt, és megint a mobiltelefonjára szegezte a tekintetét. – Ezt a fotót talán mégis meg kellene nézned – mondta, aztán a száját összeszorítva bekapcsolta a telefonját, és megmutatta Ricónak a fényképet. – Elsa először azt hitte, Mateo az… lánynak öltöztetve… ezért mutatta meg nekem. Tagadhatatlanul van némi hasonlóság.

Rico futó pillantást vetett a rózsaszín matrózblúzt és kalapot viselő babára. A kislány valóban úgy mosolygott, mint Mateo, csak még fogatlanul.

– Először arra gondoltam, hogy Elsa nem vigyázott eléggé a fényképeire, és az egyik felkerült az internetre – folytatta Sorcha. – Ő azonban biztosított arról, hogy a fiúk fotóit csak nekem vagy Cesarnak mutatja meg.

A Monterók vegyszerekből tettek szert hatalmas vagyonra. Rico már korán megtanulta, hogy egyes ártalmatlan anyagok robbanást okozhatnak, ha összekeverik őket. Most éppen így érezte magát. Egy baba, aki úgy fest, mint a család gyerekei… De még nem akart ebből elhamarkodott következtetést levonni.

– Nem azt mondják, hogy mindenkinek van egy hasonmása? – kérdezte. Nagy gyakorlata volt az érzései eltitkolásában, és ez a képessége most kapóra jött. – Ez itt látszólag Mateo.

– Ez az egyetlen kép, amelyen a kislány nagyon hasonlít rá. Utánanéztem, kitől származik a felvétel. Az édesanyja fotós, és a kép a porfóliója része. Poppy Harrisnak hívják. Mármint az anyát. A babát pedig Lilynek.

Rico gyomra görcsbe rándult. Zúgni kezdett a füle, és olyan gyorsan vert a szíve, hogy ösztönösen a whiskyjéért nyúlt. Nem vette fel azonban, csak megdörzsölte az arcát. Lelki szemei előtt megjelentek az édesanyja télikertjének burjánzó liliomai, amelyek között hihetetlenül jót szeretkeztek Poppyval.

– Emlékszel még rá? – kérdezte Sorcha habozva.

De még mennyire! Rico emlékezett a lány bőrére, amelynek nektarinillata volt, a fürtös hajára, amelybe belefúrta az ujjait, miközben Poppy piros száját csókolta, és a kéjes sikolyaira is emlékezett. Olyan élménye sem korábban, sem azóta nem volt.

Ugyanolyan jól emlékezett azonban arra is, ahogyan a kandallópárkányon álló óra ketyegett az édesanyja nappalijában másnap délelőtt, amikor őt még mindig teljesen eltöltötte a Poppy utáni vágy. Közel járt ahhoz, hogy a keresésére induljon, mert egyszerűen nem ment ki a fejéből.

Aztán megjelent Faustina, és pironkodva bejelentette a nagy hírt. Ricót újból utolérték a családi kötelességek, és olyan esküvőre kényszerítették, amelyet valójában már lemondtak. Mindent úgy folytatott, mintha az a szenvedélyes közjáték Poppyval meg sem történt volna.

– Rico? – zavarta meg Sorcha a töprengését. – Ez bizonyára sokkol téged.

Már megint ez a borzalmas együttérzés! Rico elkáromkodta magát. Elege van abból, hogy az emberek azt hiszik, gyászol egy gyereket, aki valójában nem az övé volt. Természetesen sajnálja, hogy Faustina kisbabája nem kapott esélyt az életre. Az érzésének azonban semmi köze annak az apának a végtelen szomorúságához, aki elveszített egy gyermeket. Az a gyerek nem az övé volt. És Faustina hazugsága óta elég cinikus lett ahhoz, hogy most kétségbe vonja, ez itt az ő gyereke a fényképen.

– Miből gondolod egyáltalán, hogy az én lányom? – kérdezte.

Sorcha ingerült pillantást vetett rá.

– Nyilván nem fogom a saját férjemet gyanúsítani – mondta olyan hangsúllyal, amely azt üzente, hogy jobb volna, ha Rico sem tenné, és dacosan előreszegezte az állát. – Annak idején a szüleidnél laktál. Apádat, hogy őszinte legyek, nem tartom elég szenvedélyesnek egy viszonyhoz, te viszont átmenetileg szingli voltál.

Ricóban már régóta élt a gyanú, hogy a szülei házassága csak azért működött, mert többé-kevésbé mind a ketten aszexuálisak voltak, a szenvedély teljesen hiányzott belőlük. Minden élethelyzetben megőrizték a nyugalmukat, józanok maradtak, és a család érdekeit minden más elé helyezték.

Sorcha szeme könnyel telt meg.

– Nem ítéllek el. Elvégre tudom, milyen gyorsan megtörténhet az ilyesmi.

– Igen, neked igazán tudnod kell.

Rico azonnal megbánta, amit mondott, mert valójában nem vallott rá. Sógornője nem szolgált rá, hogy így beszéljen vele, mert kedves, empatikus és megértő ember. Vagyis egészen más, mint a Monterók.

Sorcha összerezzent, mintha Rico megütötte volna.

– Csak azt akartam ezzel mondani, hogy édesanyám az apám cselédje volt, amikor én megfogantam – mondta mereven.

A hangja szilárd volt, a tekintete azonban sértettségről árulkodott. Rico gyorsan félrefordult, elvette a whiskyt, amelyet a sógornője töltött neki, és egy hajtásra ledöntötte, hogy ki ne mondja azokat a szavakat, amelyek már a nyelve hegyén voltak. Meg akarta kímélni Faustina szüleit a megaláztatástól, pláne azután, hogy elveszítették az egyetlen gyermeküket.

– A támadó fellépésed azt bizonyítja számomra, hogy a kislány valóban tőled lehet. Nem tartozik rám, hogyan történt, de azzal nem vádolhatsz, hogy rákényszerítettem Cesart a házasságra. Te is tudod, hogy annak idején el is mentem. – Sorcha felállt. – Ugyanúgy, mint Poppy. Talán elgondolkodhatnál azon, miért nem akarta, hogy köze legyen hozzád, ha akkora főnyeremény vagy – tette hozzá, aztán az ajtóhoz ment, és feltépte.

Ricóban felülkerekedett a bűntudat.

– Nem lett volna szabad ezt mondanom – nyögte ki. – Te végül is csak a hírhozó vagy. Nyugodtan mondj el mindent Cesarnak! Bemoshat nekem egyet a szavaimért – mondta, és komolyan így is gondolta.

Sorcha azonban nem lágyult meg.

– Foglalkozz inkább a hírrel! Ahhoz ugyanis nekem is van némi közöm, akárcsak a férjemnek és a fiaimnak.

– Úgy lesz, ahogy akarod. Foglalkozom vele, méghozzá most azonnal.

1. FEJEZET

Poppy Harris vizet töltött a lánya csőrös poharába, Lily azonban elfordította a fejét, és a polcra mutatott.

– Rendes bögrét akarsz?

Lily csőrös poharának két hete nyoma veszett az óvodában. Poppynak minden kiadást kétszer is meg kellett fontolnia, ezért nem vett újat. Ennek az lett a következménye, hogy folyton a vizet kellett feltörölnie a padlóról. Ma nagyon megörült, amikor a csőrös pohár váratlanul megkerült.

Lily azonban sajnos úgy gondolta, hogy ő már nagy kislány, és rendes bögrét akart. Poppy nem vágyott hisztizésre vacsora előtt, úgyhogy kompromisszumos megoldás mellett döntött. Lefejtette Lily ujjait a nadrágszáráról, és leültette a kislányt a földre. Közben nem állta meg, hogy ne borzolja össze Lily vörös fürtjeit. Odanyújtotta neki a csöpögésbiztos csőrös poharat, aztán egy üres műanyag bögrét is. A kicsi néhány percig remélhetőleg elfoglalja magát velük.

– Beteszem a kekszeket a sütőbe, nagyi – kiáltotta Poppy.

Utána egy lapos tálkába kimert egy kis adag póréhagymás burgonyakrémlevest. Akkor tette fel főni, amikor az ebédszünetében hazasietett a busztelephelyről, ahol dolgozott, hogy ránézzen a nagymamájára. A napjai mindig stresszesek voltak, de nem akart panaszkodni. Rosszabb is lehetne.

Az asztalra tette a tálkát, hogy Lily levese hűljön, amíg majd együtt esznek.

– Éppen megállt itt egy szép kocsi, Poppy – mondta a nagyanyja halkan. A tévében az esti műsora ment, de ő inkább az utcát figyelte a nappalija ablakából. – Ez az a férfi, aki portréfotót szeretne készíttetni veled? Nagyon jól fest.

– Tessék?

Poppy szívverése felgyorsult, de figyelmeztette magát, hogy ne vonjon le elhamarkodott következtetéseket. Semmi sem indokolja, hogy azt feltételezze, az jött meg, aki először az eszébe jutott. Mégis, egyszeriben kiszáradt a torka.

Megdermedt, amikor csöngettek. Nem akart ajtót nyitni. Ha nem Rico az, csalódott lesz, bármilyen butaság is. Ha viszont ő az…

Poppy rémülten a lánya felé fordult. Mi van, ha Rico igényt tart Lilyre? Hogyan és mivel akadályozhatná meg?

Nem Rico az, próbálta megnyugtatni magát. Biztosan egy önjelölt próféta akar átadni egy brosúrát, amelyben a világvége közeledtét hirdetik.

Az én világom teljesen rendben van, mondta magának Poppy, miközben azt figyelte, aki a legkedvesebb a szívének: Lily éppen hátrahajtotta a fejét, hogy úgy tegyen, mintha inna az üres bögréből.

Megint csengettek.

– Kinyitnád az ajtót, Poppy? – kérdezte a nagyanyja.

Szellemileg még tökéletesen friss, a látása és a hallása is jó, csak a mozgásában akadályozza a csontritkulás. Poppynak mindig ügyelnie kellett, hogy Lily játékai ne maradjanak a földön, nehogy a nagymamája megbotoljon bennük, és eltörje a csípőjét, vagy még nagyobb baja essen. Ez a lakásmegoldás a legkevésbé sem ideális, de ezen sajnos nem lehet változtatni.

– Persze.

Poppy erőt vett magán, és ellenőrizte, hogy zárva van-e a konyha két ajtónyílásán a rács, és be vannak-e csukva a szekrények meg a fiókok, kivéve azt, amelyikben a zacskókat tartják. Lily szereti kivenni őket, hogy játsszon velük.

– Figyelsz Lilyre, nagyi? – kérdezte Poppy, és átlépett az egyik rácson, hogy a bejárati ajtóhoz menjen.

Közben kinézett az oldalsó ablakon, és egy férfit látott sötétbarna bomberdzsekiben, amelyet nem ismert, és fekete farmernadrágban. Mégis azonnal tudta, ki az. A hátáról, a széles válláról, a hosszú lábáról…

A látvány sokkolta Poppyt. A fejében egymást kergették a gondolatok. Jóságos ég! Hamarabb számított volna tévésekre, akik egy nagy összegű csekket akarnak átadni neki, mit Ricóra.

A férfi a szomszédék kerítését nézegette, aztán megint az ajtó felé fordult. Istenien festett. Az arca alsó felét borosta színezte sötétre, pont eléggé ahhoz, hogy bukott angyalnak tűnjön. Ezúttal nem csengetett, hanem bekopogott.

– Poppy? – nézett rá a nagyanyja értetlenkedve.

Honnan tudta meg Rico, hogy itt vannak? Nyilvánvaló, hogy tudja, a váratlan felbukkanására nincs más magyarázat. Az biztos, hogy nem miattam jött ide, gondolta Poppy.

Menekülési vágy és harciasság között ingadozva nyitotta ki az ajtót. A szíve a torkában dobogott. A férfi látványa újabb sokk volt. Az állkapcsát megfeszítette, mintha összeharapná a fogát, és ökölbe szorította a kezét. A sötét napszemüvege még fokozta is az elutasító kisugárzását. A haja szélfútta volt, és arcszesz illata érződött rajta.

Poppy dacosan előreszegezte az állát, és elszántan nem vett tudomást arról, hogy eszelősen ver a szíve.

– Mit óhajt? – kérdezte hűvösen.

Rico hanyagul az ajtófélfának támaszkodott.

– Ez most komoly?

– Ki van itt? – kérdezte Poppy nagymamája.

Rico egy pillanatig megdermedt, mintha meglepte volna, hogy Poppy nincs egyedül. Aztán megvetően elhúzta a száját, és kihívóan nézett rá, mint aki azt várja, hogy hazudni fog a nagyanyjának.

Poppy nagyot nyelt. Az egész teste bizsergett, de állta a férfi pillantását.

– Rico az, nagyi – válaszolta hangsúlyozottan lazán. – Az a férfi Spanyolországból, akiről meséltem neked.

Na, erre mit lépsz? – gondolta. A megérzése azt súgta, hogy nem tanácsos összetűznie a férfival.

Az utóbbi két évben gyorsan fel kellett nőnie. Már nem naiv, fiatal turista, aki könnyelműen hitt egy később tolvajnak bizonyuló férfinak. És nem is ábrándos szobalány, aki arra bátorított egy szépfiút, hogy csábítsa el. Nem, időközben felnőtt nő lett, aki megtanulta egyedül megoldani a problémáit.

– Ó! – mondta Poppy nagyanyja, és hangjában aggódással vegyes kíváncsiság csengett.

Nincs menekvés! Halvány esély sincs rá. A sötét napszemüvegtől Poppy nem látta Rico szemét, a testbeszéde azonban egyértelmű volt: nem azért jött ide, hogy kérdéseket tegyen fel. A valósággal akarja őt szembesíteni. Tudja, hogy gyereke van tőle!

Ő pedig, noha egyre rémültebb, ugyanúgy reagál a férfira, az első és egyetlen szeretőjére, mint annak idején. A rövid együttlétüket kisiklásnak tartotta. Kivételes esetnek. A hormonok megkergülésének, amelyet megcsappant önbizalom és csalóka ábrándok tápláltak. A terhesség és a szülés után biztos volt benne, hogy a testi vágy teljesen kihalt belőle, vagy legalábbis téli álmot alszik. Most azonban kiderült, hogy él és virul.

Poppyt forróság öntötte el, amikor megrohanták az érzéki emlékek. Egyszeriben újra a combján érezte Rico hideg övcsatját, az izzadt hátát a tenyere alatt. Pontosan tudta, hogyan szúrták a borostái csókolózáskor az állát. Hogy milyen volt a kezét a mellén éreznie, a mellbimbóját a szájában, miközben alatta hánykolódott. Az az emlék is visszatért, ahogy Rico magáévá tette. Elemésztő volt, csodásan kielégítő.

Poppy elvörösödött, és semmi sem jutott az eszébe, mit mondhatna, hogy leplezze a felindultságát.

– Engedd már be, Poppy! – zavarta meg az emlékezését a nagyanyja. – Ha sokáig nyitva van az ajtó, jéggé fagyunk.

– Pe… persze – hebegte Poppy. – Gyere be!

Már a nyelve hegyén volt a magyarázat, de valószínűleg semmi értelme nem lenne, ha előadná. Rico az édesanyja télikertjében emberinek és megközelíthetőnek tűnt, nem sokkal később azonban megmutatta a valódi arcát. Amit Poppy emésztő szenvedélynek és gyengédségnek érzett, az a férfi számára nyilvánvalóan mellékes, gyorsan elfelejthető kaland volt.

Már másnap kibékült ugyanis a menyasszonyával, azzal a nővel, akit állítólag soha nem szeretett. Akit csak azért akart feleségül venni, hogy leendő apósa cégének az ügyvezetője legyen. Az esküvőt egyszer már lemondták, de ezt állítása szerint egyáltalán nem bánta.

Az emlék, hogy két éve olyan könnyen odaadta magát a férfinak, szörnyen kínos volt Poppy számára, ezért lesütötte a szemét, amikor becsukta az ajtót Rico mögött.

– Levennéd a cipődet?

A kérés mintha meglepte volna a férfit. Az anyja házában mindenki cipőben volt, a vendégek is. A cipőik többe kerültek, mint amennyit Poppy az ott töltött négy hónap alatt szobalányként keresett abban a házban.

Rico kibújt a bőrcsizmájából, a fal mellé tette, aztán a felső zsebébe dugta a napszemüvegét. Palaszürke szemében most nem volt ott a kékeszöld csillogás, mint akkor a télikertben. Olyan hidegen méregette Poppyt, hogy ő megborzongott. A férfi aztán benézett a kis ház elülső szobájába. A házat Poppy nagyapja építette a feleségének, itt nevelték fel az egyetlen fiukat és az egyetlen unokájukat.

Rico egyértelműen kirítt innen. A ház nagyon kicsi ahhoz a hatalmas villához képest, amelyben ő felnőtt, de ez volt Poppy otthona. Nem szégyellte a származását, csak az ébresztett benne félelmet, hogy Rico egy csettintéssel elvehet tőle mindent, ami kedves neki. Ha azért jött ide, hogy magával vigye Lilyt, neki nincs pénze arra, hogy megküzdjön vele. Talán még azt is felrónák neki, hogy többé-kevésbé nincstelen, miközben Rico sokkal többet kínálhatna Lilynek.

A férfi üdvözölte Poppy nagyanyját, aki erre halkabbra állította a tévét, és letette a távirányítót.

– Ő Rico Montero, nagyi. A nagymamám, Eleanor Harris – mutatta be őket egymásnak Poppy.

– Az a Rico?

– Igen.

A férfi kérdőn felvonta a szemöldökét, mire Poppy szörnyen kínosan érezte magát.

– Örülök, hogy végre megismerhetem.

A nagymamája fel akart állni, és Poppy gyorsan odalépett hozzá, hogy segítsen neki. Rico azonban megelőzte, és az idős asszony karjára tette a kezét.

– Miattam nem kell felállnia. Én is örülök, hogy megismerhetem.

Mindig is értett hozzá, hogy déli akcentusával és meleg hangjával elbűvöljön egy nőt – fiatalt és időst egyaránt. Kis híján Poppy is megint így járt. Rico megnyerőnek tűnt, valójában azonban azért jött ide, hogy összetörje az ő kis világát. Neki azonban akkor is nyugodtnak kell maradnia. Úgy kell tennie, mintha a férfi csak vendég lenne, aki véletlenül erre járt.

Eleanor elismerő mosollyal ajándékozta meg Ricót.

– Nem zavarom magukat, beszélgethessenek nyugodtan! Gondolom, ezért jött ide.

A férfi bólintott.

– Engedje meg, hogy segítsek – mondta az idős asszonynak, és szelíden támogatta, hogy fel tudjon állni.

Poppy, bár legszívesebben megkérte volna a nagyanyját, hogy ne hagyja egyedül Ricóval, csak odaadta neki a botját.

– Köszönöm, nagyi.

– Addig majd rádiót hallgatok a szobámban. – Eleanor biccentett nekik, aztán nehézkesen kiment a folyosóra. – Ne feledkezz meg a kekszről!

Poppynak most a sütemény volt a legkisebb gondja. A tojásóra majd jelzi, ha ki kell vennie a sütőből a tepsit. Most viszont önkéntelenül feltámadt benne az anyai védelmezőösztön.

– Miért jöttél ide? Mit akarsz? – kérdezte remegő hangon, miután a nagyanyja bement a szobájába.

Ő maga még mindig sokkhatás alatt állt. A bűntudat és a harag mellett mélyen eltemetett vágy töltötte el, de azon inkább nem akart elgondolkodni.

– Találkozni a lányommal – felelte Rico határozottan.

Látszott rajta, hogy semmi sem tántoríthatja el a szándékától. Poppy a háta mögül műanyag tálak koppanását hallotta. Tudta, hogy Lily játszik velük. Egyszeriben úgy érezte, nem kap levegőt. Azt akarta, hogy Rico mondja meg végre, mit tervez, bár a válaszra még nem állt készen.

– Honnan tudtad meg? – kérdezte, hogy időt nyerjen.

A férfi pupillája kitágult, de hamar összeszedte magát.

– Sorcha rábukkant egy baba fényképére, amelyet kiposztoltál a neten. A kislány a fotón nagyon hasonlít Mateóra. Ezért kutakodni kezdtem.

Poppynak egyszeriben eszébe jutottak az utóbbi két hét különös történései.

– Az új apuka az óvodában! Először azt hittem, hogy ki akar kezdeni velem, azért kérdezget annyit.

Rico ingerülten felvonta a szemöldökét.

– Kikezdett veled?

– Azt mondta, tévedésből elvitte Lily csészéjét, de ez csak ürügy volt, hogy beszélgetésbe elegyedjen velem.

Poppynak rá kellett döbbennie, hogy a férfiakkal kapcsolatban továbbra sem bízhat az ítélőképességében.

– A DNS miatt vitte el a csészét.

Poppy haragra gerjedt.

– Hogy merészelted?!

– Én is örültem volna, ha nem kell ilyen eszközökhöz folyamodnom azért, hogy megtudjam, van egy gyerekem – felelte Rico tompa hangon. – Miért nem mondtad el?

Poppynak el kellett ismernie, hogy a férfi jogosan dühös. Ő azonban nem becstelen. Csak egy buta lány, aki rossz férfival kezdett, és a legjobbat igyekezett kihozni egy nehéz helyzetből.

– Csak akkor jöttem rá, hogy terhes vagyok, amikor te már nős voltál. És az összes pletykalapban benne volt, hogy Faustina is gyermeket vár.

Rico esküvőjét éppen csak egy napig mondták le. Sokan megrémülnek, mielőtt életre szóló köteléket kötnek. Poppy elfogadta, hogy ő ehhez képest csupán járulékos veszteség volt.

Mégis szörnyű szemrehányásokat tett magának. Könnyelmű és buta volt, amikor elhitte Ricónak, hogy közte és a menyasszonya között nincs testi kapcsolat. A viselkedéséért mélységesen szégyellte magát, bízott benne, hogy soha többé nem látja Ricót, és nem kell emlékeznie arra, ami köztük történt. A reménye azonban nem teljesült be.

– Faustina már tavaly szeptemberben meghalt – mondta Rico indulatosan. – Rengeteg időd lett volna, hogy elmondd nekem az igazságot.

A szörnyű hírre gondolva Poppyban újra együttérzés ébredt. Mindennap felmerült benne, hogy elmondja Ricónak, született tőle egy gyereke, de…

– Nagyon sajnálom a veszteségedet. – Ez igaz is volt. Egy gyermek elvesztése pokoli fájdalom lehet. – A nagyapám beteg volt – folytatta Poppy. – Már annak idején is, talán emlékszel rá. Karácsony előtt halt meg. A nagymamámnak szüksége volt rám, és egyszerűen nem adódott alkalmas időpont.

Rico arckifejezése megváltozott egy kicsit, miközben megemésztette Poppy szavait. A fájdalma sokkal nagyobb lehetett, mint az övé. Poppy egy olyan férfit gyászolt, aki teljes életet élt, és fájdalom nélkül halt meg, nem gyötörte bűnbánat, míg Rico kisbabája nem kapott esélyt arra, hogy saját élete legyen.

Lehet, hogy a gyász hozta ide? Az elvesztett gyermeket talán egy élővel akarja pótolni?

Lily nem pótlék! Poppyt már a gondolatra is rosszullét környékezte. Mielőtt azonban megtalálta volna a szavakat arra, hogy beszéljen a félelméről, csörögni kezdett a tojásóra a konyhában.

Lily időközben elcsendesedett, és ez többnyire rosszat jelentett. Poppy belesett a konyhába. A lánya a földön ült, és átdugta az ujját egy kis lyukon a kezében lévő tál szélén, amelynek segítségével fel lehetett akasztani.

Poppy hirtelen egy kezet érzett a vállán, a háta mögül pedig Rico testének melegét. Az illata megcsapta az orrát, miközben a férfi is bekukkantott a konyhába. Poppy félt Ricóra nézni, de meg kellett tennie. Remélhetőleg Rico nem hibáztatja Lilyt azért, mert él, miközben az ő gyermeke meghalt. Borzalmas lenne, ha elvenné tőle Lilyt, de még annál is rosszabb, ha megtagadná a lányát.

A fél világon átutazott, hogy eljöjjön ide. Vajon ez azt jelenti, hogy Lily nem közömbös neki? Rico arckifejezése azonban semmit sem árult el az érzéseiről. Olyan zárkózottnak és távolságtartónak tűnt, hogy Poppynak inába szállt a bátorsága. A legszívesebben könyörgött volna a férfinak azért, hogy szeresse Lilyt.

Rico szorítása erősebb lett Poppy vállán, és nagy levegőt vett. Lily a hangra felkapta a fejét, és az apjára emelte az övéhez nagyon hasonló, gyönyörű, szürke szemét. Rico arcán mosoly áradt szét.

– Mama!

A kislány elfelejtette a tálakat, odamászott az ajtóhoz, és felhúzta magát a rácson. Poppy minden büszkesége a lánya volt, az ő napsugara. A szülei messze laknak, a nagyapja meghalt, a nagyanyja pedig… Gondolni sem akart arra, hogy egy nap őt is elveszítheti, még ha ez elkerülhetetlen is. Ez a kislány azonban itt van vele, és mindennél többet jelent neki.

– Szia, kincsem! – mondta Lilynek, miközben felvette, és puszit nyomott az arcára.

Amikor újra Ricóra nézett, a férfi már nem tudta olyan jól elrejteni az érzéseit. Poppynak a megkönnyebbüléstől könny szökött a szemébe. Azt kívánta, hogy Rico fogadja el a lányát.

– Ő Lily – mondta halkan.

A lánya neve árulkodóan szentimentális volt, de Poppy találónak érezte, hisz őt magát is egy virágról nevezték el. Lilyre nézett, de még nem állt készen arra, hogy elmondja neki: ez itt a papája. A kislány a szájára mutatott.

– Eee…

– Enni? – kérdezte Poppy, és végigsimított a nyakán. – Éhes vagy?

Lily bólintott.

– Ez jelnyelv? – kérdezte Rico aggódva. – Talán rosszul hall?

– Jelnyelv kisbabáknak. Az óvodában tanítják nekik. Addig használják, amíg megtanulnak beszélni. – Poppy a rácson átlépve bement a konyhába, és kikapcsolta a sütőt. – Velünk eszel? – kérdezte.

A javaslata őt magát is meglepte, de amíg lehet, el akarta odázni a beszélgetésük legnehezebb részét.

Rico habozott.

– Nem kell főznöd nekem. Hozathatok is valamit.

– Honnan? – Poppy elnevette magát, miközben az etetőszékbe ültette a lányát. – Itt legfeljebb pizzát vagy kínait lehet rendelni. – Rico aligha ilyen ételekhez szokott. – A leves már egyébként is kész van – tette hozzá.

Partedlit között Lily nyakába, aztán odatette elé a már lehűlt leves tálkáját egy kiskanállal együtt. A kislány azonnal megragadta a kanalat, és belecsapott vele a tálkába.

– A személyzetem nehezen talált itt bérautót – jegyezte meg Rico szórakozottan, miközben homlokráncolva nézte, hogy Lily elhibázta a száját, és az arcára kente a levest.

– A nagyi azt mondta, hogy szép autóval jöttél – mondta Poppy.

Még nem nézte meg a kocsit, mert a férfi minden figyelmét lekötötte.

– Alpha Romeo, de szedán.

Talán gyerekülés is van benne? Poppy ijedtében majdnem elejtette a tepsit, miközben kivette a sütőből.

– A motelben laksz?

Rico fura hangot hallatott.

– A személyzetem innen úgy fél órára kibérelt egy házat, hogy legyen hol aludnom, ha esetleg itt maradok.

Poppy olvasni próbált a férfi vonásaiból, ő azonban csak Lilyre figyelt, aki még mindig nem találta el a kanállal a száját. Rico kibújt a zakójából, és egy szék támlájára akasztotta. Aztán elvette a teáskanalat Poppy tálkája mellől, és leült vele szemben, hogy segítsen neki enni.

Poppyt egészen elbűvölte, hogy a férfi a lányukat eteti. A tartása feldúltságról árulkodott, de türelmesen megvárta, hogy a kicsi odafigyeljen rá. Akkor óvatosan az ajkához ért a kanállal, Lily pedig kinyitotta a száját, hogy megegye a levest.

A jelenet olyan volt, mintha egy giccses filmből származna. A férfi egyetlen pillantása elég volt ahhoz, hogy ő megint elolvadjon, mert Rico tekintete sem ellenségességről, sem szemrehányásról nem árulkodott.

– Nem azt mondtad, hogy megjött neked? – kérdezte Rico váratlanul.

Kellett hozzá egy pillanat, hogy Poppy megértse, a férfi Lily fogantatásának napjáról beszél. A téma olyan kínos volt neki, hogy forróság öntötte el, és egy szót sem tudott kinyögni. Rico feléje fordította a fejét.

– Miután mi…

– Tudom, mire gondolsz – vágott közbe Poppy, és félrefordult, hogy egy tányárra rakja a forró sütit.

Rico annak idején meglátta a vért, és megkérdezte tőle, hogy menstruál-e. Poppy nem merte megmondani, hogy neki ez volt az első alkalom. Még most is kellemetlennek érezte.

– Be kellett volna vennem egy esemény utáni tablettát – mondta.

Azt már nem árulta el, hogy még egy napot Spanyolországban maradt. Abban reménykedett, hogy Rico eljön hozzá. Aztán meghallotta, hogy mégis megtartják az esküvőt. Akkor menekülésszerűen elhagyta az országot. Szemrehányásokat tett magának, mert készségesen odaadta magát egy férfinak, aki csak kis időre szakított a menyasszonyával. Valójában azonnal gondolnia kellett volna az esemény utáni tablettára…

– De külföldön voltam, és meg kellett szerveznem a hazautazásomat. – Poppy magára fonta a karját, és zavarában nem mert Ricóra nézni. – Nem tudtam, hogy termékeny periódusban vagyok. Csak akkor vettem észre, hogy terhes lettem, amikor már meglátszott rajtam. Szinte semmilyen tünetem nem volt. – Még a vérzése sem maradt el teljesen. – Azt a néhány jelet pedig a stressznek tudtam be. A