AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

AZ ELSŐ HABSBURG

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-97-5

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

AZ ELSŐ HABSBURG

Tartalom

KRÚDY GYULA

AZ ELSŐ HABSBURG

I. AZ ÖZVEGY KIRÁLYNÉ: "MAGYARORSZÁG SZEGÉNY ASSZONYA"

II. A SZEGÉNY ASSZONY VENDÉGEI

III. ÚJ URAK ÉS ÚJ ZSIDÓK A SZEMHATÁRON

IV. A NÉMET MÁR NEM FÉR A BŐRÉBEN

V. NE SZEGEZZÉTEK KI AZ ÁGYÚKAT!

VI. HOL VAGYUNK MÉG AZ UTOLSÓ SZÓTÓL?

VII. HOSSZÚ ESTÉK

VIII. "KOPJA - DE NEM KAPJA!"

IX. FERDINÁND

X. KIRÁLYVÁLASZTÁS POZSONYBAN

XI. TOMORI KIRÁLYT VÁLASZT

XII. A POZSONYIAK SÓJA

XIII. FERDINÁND ÉS A JÓ SPANYOL ARANYAK

XIV. A KIRÁLYNÉ TÖBBÉ NEM TUD NEVETNI

XV. JÁNOS KIRÁLY ÉJI LÁTOGATÁSA

XVI. MÁRIA UTOLSÓ TALÁLKOZÁSA JÁNOS KIRÁLLYAL

XVII. A VICEKIRÁLYNÉ

XVIII. HAMIS ESKÜ A KIRÁLYNÉÉRT

XIX. PODVINYAY MEGLENDÍTI A TÖRTÉNELEM KEREKÉT

XX. A DOLGOK KIEGYENESEDNEK

XXI. LAJOS KIRÁLY UTOLSÓ LÁTOGATÁSA A FÖLD FELETT

I. AZ ÖZVEGY KIRÁLYNÉ:
"MAGYARORSZÁG SZEGÉNY ASSZONYA"

Vajon hányadik a péntek, amelyet Pozsonyban töltünk, felséges asszony? - kérdezte fújtatva Báthori nádorispán, akinek az ország "három sántái" közül kellett legelsőbb a hordszékbe beleülni, ha látogatóba akart valahová menni. (A másik két "Sánta": Thurzó uram Trencsénben és Werbőczi, János király kancellárja hír szerint még gyalogszerrel járnak a borbélyhoz megpiócáztatni magukat, Báthori uramat oda is székben vitték, pedig a fürdő itt Pozsonyban csak a város kapuja mellett volt.)

A toronyóra delet vert Szent Márton templomának tornyában, Mária királyné már régen letörlé könnyeit, mert tudta, hogy a nádorispán pontosan szokott megérkezni a pénteki ebédhez. A nádorispán azonban nem sokat törődött az elhasznált zsebkendővel; az öregedő, betegeskedő, kövér, már a női nem barátságosságáról is lemondott férfiak egykedvű nyíltságával meresztette a szemét a világszépnek nevezett özvegy királynéra, és asztmatikusan, mintha mindig nagyon mérges lenne valamiért, fújt bele a bajszába, szakállába.

- Kár pedig minden könnycseppért, felséges asszony, amely könnycseppet itt, ebben a hosszú, rabsétára épített szobában elejteget. A spanyolországi futár, ha ugyan közeledik ilyenféle lovag valahol Európában Pozsony felé, egyetlen perccel, egyetlen órával nem jön meg előbb, mint a többi futárok szoktak Granadából jönni. Két hónapig tart ez az utazás, és a futárok, ezek a legnagyobb gazemberek, már csak a cimboraság kedvéért se teszik meg gyorsabban az utat, akármilyen paripát ad alájuk Ferdinánd, cseh király őfensége, akár V. Károly, a leghatalmasabb római császár. Kár minden könnycseppért, felséges asszony, mert a futár amúgy is betér minden útba eső vendégfogadóba, hogy megkérdezze, melyik cimborája járt erre.

E bölcs férfihoz mért okoskodás nem nagyon látszott megvigasztalni Máriát, Magyarország özvegy királynéját. Tovább is csak maga elé nézett ama fátyolba borult tekintettel, mintha valami sűrű esőn át a jövendőt kémlelné. Hol jártak, merre jártak ilyenkor a húszesztendős özvegyasszony gondolatai, azt még Báthori István sem tudta volna megmondani, akinek pedig a pozsonyi számkivetés alatt mindennap volt dolga Máriával.

A nádorispán tehát betegsége miatt dagadozó lábszárait nézegette, amelyek már alig fértek a csizmájában. Aztán halkan, mintha csak a szakállának beszélgetne, így dörmögött:

- Nagyon szemtelenek már "Jankuláék", mióta senkit sem vernek agyon közülük. Azt hallottam, hogy a girbegurba Werbőczi a keselyűarcával meg a nagy ádámcsutkájával a minap még a hitehagyott Esztergomba is elmerészkedett. Ott jutott csak eszébe, hogy én is itt vagyok a közelben. Sietve ment vissza Budára. Bizony lófarkához köttetném a kapa után ültetett szakállánál fogva, ha megcsíphetném.

- A kontranádorispánt? - kérdezte Mária, anélkül hogy Báthori uramra tekintett volna.

- Kontranádorispán nincs - felelt mély, sűrű indulattal Báthori István, hogy a felbuzgó vére szinte elsötétítette az arcát. - Amíg törvény van Magyarországon, addig én vagyok a nádor! Tudja ezt minden ember Magyarországon, csak nem meri mondani, amíg ily átkozottul szegények vagyunk.

- Már megint a pénzt emlegeti, Báthori uram! - sóhajtott Mária.

- Hát mit emlegessek, amikor a feleségem szilvafáiból kell élnem? Az idén, ebben az átkozott esztendőben, még szilva is csak felényi termett a lengyelországi Skvargán. Szepesben, Abaújban Szapolyai hamis garasaival fizetnek a véka után. Bizony, ha nem volnék nádorispán, nem tudnék mihez fogni a hamis pénzekkel, amelyeket a feleségem lengyel kereskedői hoznak. Így aztán mégiscsak kénytelenek elfogadni a pénzemet ezek a pozsonyi tolvajok.

Mária királyné megszokta a nádorispán panaszait, hisz mindennap hallotta őket. Csak tovább nézegetett a háza főtéri ablakából a Duna-part felé, mintha ebben a fertályórában várná annak a mesebeli hajónak a megérkezését, amelyről annyit álmodott magános sírdogálásai között. De a sáros, havas Duna-parton csak olyan urakat lehetett látni, akik egymás karjába kapaszkodva vagy pedig csizmájuk közé keveredett kardjaiktól nem szabadulhatván, bizonytalan léptekkel méregették az utat egyik halászcsárdától a másikig.

- Horvát nemesek, ezek jöttek el leghamarabb az egybehívott "Rákosra" - dörmögte a nádorispán, amikor az egyik zöld dolmányos nemesember hógolyóbist gyúrván, éppen azt az ablakot vette célba, amelynek földszintes rácsai mögött Báthori uram állott. - Nem ismernek ezek senkit Frangepán és Tahy uramon kívül.

- Úgy érzem, mindketten árulóink - szólt Mária, akinek emberismerete özvegységében olyan hallatlanul kifejlődött, mint asszonyé azóta se Magyarországon.

- Hát igen... Pártunkon voltak, amíg fizetni bírtuk őket, mint ahogy sokan közeledének felénk nyájas farkcsóválással, amíg ráeszmélének ezek a ravasz magyarok, hogy Ferdinánd egy lyukas mogyoróért akarja megvenni Magyarországot. A "szabad királyválasztást" úgy is lehet értelmezni, hogy azt szabad királlyá választani, akinek több pénze van.

Báthori István uramat, mikor Mária néhány esztendő előtt Magyarországba jött, úgy jellemezték a királynő előtt jó barátai, hogy a nádorispán éjjel-nappal részeg. Lehet, hogy abban az időben az volt a szokás, hogy a nádorispánnak olyan szaga legyen, mint valamely ócska, penészes hordódongának, amelyet majd nem sajnál senki, ha a pincék örök rothadásában, csalánba fulladt rákok döglött szagában maga is megemésztődik. De most más világ járta, mióta Báthori István a mohácsi csatából megmenekedve, az özvegy királyné szolgálatába állott, ahogyan ezt II. Lajos király kérte, amikor utoljára eresztette le önkezével arca elé a sisakrostélyt. A nádorispán nem ivott, mert keserves betegség üldözé, lábai megdagadván, alkalmatlanok lettek a járásra, boszorkánynyomás ült szívére, és olyan lyuk támadt nyakán, amilyent a háromélű dákos szokott ütni, amikor levegő után kapkodott. Már az akkori orvostudomány is ama állásponton volt, hogy az ilyen fajta betegségben sínylődő embernek méreg az ital, amely megkergeti, kifárasztja az amúgy is küzdelmes szívet. Ecsedi Báthori István tehát minden felindulás nélkül csóválta a fejét, amikor Mária királyné, tégla alakú, fehérre meszelt apácacellához hasonlatos szobájában fel és alá járkálván, arról panaszkodott, hogy a magyarokból kiveszett az önzetlen hazaszeretet.

- Mindenki mirigyes ebben az országban. Az őszbe vegyült, köpcös, vén vitéz, Frangepán Kristóf, aki még a múlt hónapban azt tanácsolta Szapolyainak a székesfejérvári gyűlésben, hogy rohanja meg Tatát és Pozsonyt, míg ő négyezer rablóval betör Ausztriába, jelenleg a mi pártunkon van még, de már nagyon nyugtalankodik amaz ötezer tallérnyi ajándék harmadik részletének az elmaradása miatt. Ugyancsak tartozik az ígért pénzzel Ferdinánd őfensége Tahy uramnak és a köpcsényi Batthyánynak, a horvát bánnak is. Nem csoda, hogy ezek az urak megint csak a régi gazdájuk, Szapolyai Jankó felé pislogatnak. A királyoknak meg kell tartani azt, amit ígérnek. Nem lehet minden pénzt a Lengyelországba vagy Velencébe küldött követek tarsolyába tenni, mert idebent az országban válik el, hogy ki lesz a magyar király.

- És Báthori uram? - kérdezte most Mária, összefont kezével, kiegyenesedve termetében, kerekre nyitott szürke szemével megállván a nádorispán előtt.

Az pedig így felelt a gallérjából:

- Én fogadalmat tettem felséges asszonynak, hogy Ferdinánd őfenségét magyar királlyá választom. Ezt a fogadalmat ecsedi Báthori meg is tartja. Igaz, hogy még csak nem is láttam Ferdinándot két szememmel, talán nem is fogom már őt láthatni, de ígéretet tettem, mert a törvény így parancsolja. Szent István királyunk utóda, Péter óta már többször előfordult, hogy a magyar koronát a fejedelmi női ág révén örökölték a magyar királyok, akármint is forgatja kígyónyelvét ama sánta kancellár, Werbőczi uram, aki előbb-utóbb megszökik Szapolyai Jankó rábízott aranypecsétjével, mert azt mondják, hogy ez a pecsét valódi aranyból van.

Az udvaron akkor csengetés hangzott fel, mint valamely főúri lakban, amely az imént elhangzott déli harangszó után, Szent Márton mindenkit ebédre invitáló harangja után a fejedelmi asztal vendégeit hívta az étkezéshez.

Mária királyné a bicegő, tántorgó nádorispán hóna alá nyúlt. Báthori kiegyenesedett a királynői kéz érintésére, és így szólt:

- De azt nem mondtam, hogy Ferdinánd úrtól én megkaptam volna az ígért járandóságomat! - S hagyta magát az ebédlő felé vezetni. - Korántsem kaptam még csak annyit sem, mint Batthyány Ferenc uram, aki a megalkudott ötezer aranyból már hármat zsebre vágott, az elmaradt kétezer miatt pedig áruláson töri a fejét.

- Menjünk már, nádorispán uram, az urak várnak az ebédlőben - biztatgatta a királyné a hirtelen felállástól röviden és fuldokolva lélegző Báthori uramat. - (Honnan tudná egy húszéves menyecske az öregurak betegségeit, amelyektől néha megmozdulni sem tudnak?)

- Szarvashúst kellene ennem, mégpedig a szarvas patájából valót, amely patával a szarvas a fülét szokta vakargatni. Az jó a szívbetegség ellen - vélekedett a nádor, még mindig a karosszék támlájába, valamint a királynő őfelsége karjába kapaszkodva. - És imhol a fösvény pozsonyi polgárok megszokott pénteki ebédjét kell megint végigennem, amelyet azért küldenek felségednek, hogy a magyarokkal fel ne hányassa a városukat. Szinte látom Vischer polgármester uramat, amint a város számadási könyvébe a mai napról bejegyzi: küldtünk ajándékba az özvegy királynénak egy nagy csukát, öt font menyhalat, kárászt, süllőt, potykát... hogy a polgármester úr meg nem unta már ezeket a folytonos péntekeket. Nálunk, a Nyírben, ott az ecsedi láp környékén ilyenkor, András napja táján, már befagynak az állóvizek. A csíkászok azokban a nádfonatú hátikosarakban hozzák az apró, fekete csíkokat, amely kasokon még itt-ott érződik az ertelen hónapok rákszaga. Nincs is jobb eledel a világon, mint a nyírbátori káposztaleves apró tiszai csíkkal! Hát még a tiszai kecsege mennyi mondanivalót tud az ősmagyarokról, akik a Tisza forrásainál itatták meg lovaikat! Ha már hal, szülessen a bércek között, ne pedig ólmos homokmederben, ahol a lusta potyka várja a februárt.

Miután nádorispán uram emígy kifejezést adott magában rejtegetett gondolatainak (amelyekből bizony királynő őfelsége legfeljebb annyit értett, hogy az ő híres, böjtös ebédei nem mindenkit elégítenek ki, akik másfelé is ettek meg ittak Magyarország folyóiból), Mária nyájasan, diplomatikus mosollyal nézett a kipirosodott arculatú Báthori Istvánra.

- Majd ha Ferdinánd bátyám hatalma kiterjed a Tiszáig, mi is másféle pénteki ebédeket eszünk. De ott most másnak halásszák a csíkot; a feltolakodott királynak.

- Ha ugyan megérkeznek valaha azok a futárok, akik Granadából száz- meg százezer aranyakat hoznak - felelt az ajtó felé lépvén a nádorispán. - Én már csak megmaradok régi bútordarabnak felséged mellett. De mit csináljunk azokkal, akik a legszebb halban is mindig csak a szálkát keresik?

II. A SZEGÉNY ASSZONY VENDÉGEI

Az ember azt hinné, hogy az olyan szegény asszonyt, amilyen szegény Mária királyné volt Pozsonyban, elkerülik a vendégek, hiszen ahol nincs, ott ne keress, mondta már akkoriban a felvidéki bölcsesség. De hátha akadtak még olyan magyar urak is, akik a királyuknál is szegényebbek voltak, mert mindenüket elveszítették Moháccsal vagy a fejérvári "Rákos"-sal, amikor is gazdag székeikbe és birtokaikba új gazdákat ültetett be "Jankula" vajda? Talán itt, az özvegy királyné körül valami majd csak történik, hogy egyszer visszatérhet Budára, és aki ezt kivárhatja kopadozó állal, majd csak megtalálja jutalmát. Hát az ilyenfajta vendégeknek nagyon jó volt még a Spanyolország felől szálladozó reménykedés is az útban levő aranyokról, hát még a pozsonyi polgármester halai, amelyeket a valóságban feltálaltak vala az asztalra, egyszer sülve, másszor főlve, hogy el ne unja magát a vendég.

Mióta Báthori nádorispán uram nem bírta a lábát, a jószívű királyné a maga szobája mellé helyezte a ház ebédlőjét. Igaz, hogy a vendégek késő délutánig az asztalnál maradtak, mert úgy látszott, hogy ilyenkor esett legjobban a beszélgetés, a királynénak akarva, nem akarva meg kellett hallani egy-egy hangos szót, de hát ez se volt olyan nagy baj, mert még senki sem látott olyan asszonyt, aki bedugta volna a fülét ama mondanivalók meghallása előtt, amelyeket az ő távollétében a férfiak egymás között beszélgetnek.

A vendégek már mind elfoglalták a helyüket, mire a királyné őfelsége a nádorispán karjába kapaszkodva megérkezett. A királyné ugyanis azzal is dokumentálta vezeklési és özvegyi állapotát, hogy a Budán szokásos udvari ceremóniákat Pozsonyban felfüggesztette. Édesanyja akart lenni minden magyar embernek, aki megmaradott az ő hívének - mondogatá.

Az asztal egyik oldalán ültek az egyházi férfiak, mert itt egymás között semmiféle illetlen beszédnek, sugdolózásnak nem voltak kiszolgáltatva. Beszélhettek egymás között egyházi dolgaikról, anélkül hogy tudatlan, ételes száj beleszólt volna. Itt ült a királyné jobbján Szalaházy Tamás, a veszprémi püspök, a magyar királynék örökös püspöke, aki a szentséges lelkek üdvösségére már itt a földön arkangyalként vigyázott. Arcáról, kezéről rég lemosta a püspök úr a mohácsi csata kormát, vérét. Kegyes szegénységben, de püspöki ornátusban ült királynéja jobbján, és mindig volt valamely békítő mondanivalója, mikor a vele szemközt ülő nádorispán szemei forogni kezdtek, részint a szaggató testi fájdalomtól, részint a lelki kínoktól.

Most például - mielőtt Báthori István megtehette volna a maga megjegyzését a pozsonyiak hallevesére, amelyet valóban a legszigorúbb böjtös szabályok szerint főztek meg a takarékos polgárok - a veszprémi püspök, fehér kezét megemelintve, így szólott:

- Nem tudom, hogy vajon eljutott már a híre e ház falai közé annak az eseménynek, hogy Szapolyai János, akit mi itt joggal vagy jogtalanul Magyarország feltolakodott királyának szoktunk emlegetni, a telet Esztergomban töltendi Várday Pál esztergomi érsek vendégségében, akinek érseki megerősítése azonban Rómából még mindig nem érkezett meg?

- Tudjuk - felelt a nádorispán, és a hallevest úgy megkavargatta, mintha valamely ellenséget keresne benne. - Mindent tudunk. A vajda úr azért költözött Esztergomba, hogy innen fenyegesse Katalin király módjára a Komáromba egybehívott "Rákost", amelyen majd koronáját veszik őkegyelmének, ha ugyan a fejét meghagyják.

- Ámde a "Rákost" azóta Pozsonyba hirdeté nádorispán uram - szólalt meg a veszprémi püspök, hogy újabb beszédre adjon alkalmat az indulatos nádornak, ilyenformán elterelje figyelmét a pénteki ebédről.

- Mert féltettem ezeket a pipogya horvátokat, dunántúliakat, akik a Rákost még manapság is Rágucsnak mondják, hogy Esztergom közelsége miatt Komáromban nem mernek majd a törvényes királyra szavazni. Ott hallgatózik Zápolya a kulcslyuknál, amilyen megalázó helyzetet egy vérbeli magyar úr még magáért a szent koronáért se vállalna. De ennek a "tót királynak" mindegy, nem hiába nevezik őt "festett királynak", sohasem változik az arca. Jöjjön ide Pozsonyba, a "Rákosra" Zápolya, ha mer! Egymagam öszvér farkával verem ki őkelmét a városból.

- No, de a követeit útnak indítá - szólt nagy óvatosan a veszprémi püspök, miután engedelmet kérőleg nézett fel őfelségére, a királynéra, s miután néhány hatalmas halszálkát távolított el a szájából.

- Hallottuk! - kiáltott Báthori uram. - A sánta Werbőczi Bánffy János és András prépost indultak útnak, de a Sánta már az első faluban kólikát kapott, nem szeret oda jönni, ahol én vagyok. Talán még besötétedés előtt itt lesznek őkelméék - mond a nádor, megnyomkodva a szavakat, mint valami titkos fenyegetéseket, és vérben úszó szemeit a királyné felé fordította.

A királyné szomorú arcán el nem titkolható mosoly suhant át, mert hiszen az asszonyok a trónuson is asszonyok maradnak. Jól tudta ő azt, hogy milyen célból jönnek az esztergomi követek. Megint csak az özvegyi kezét kéri Szapolyai, annyi visszautasítás után készen az új kosárra. A királyné önfeledt mosolyára még sötétebb lett a nádorispán arca. Az a háromszögletű lyuk a nyakán hevesen lüktetni kezdett, mintha valamely nagy mondanivalóra készülődne. Mária már ismerte ezeket a kitöréseket, amelyeket másnap aztán Báthori uram bánt meg legjobban, hogy még sánta lábaival sem sajnált a királynétól térden állva bocsánatot kérni. Mária tehát még mindig mosolyogva fordult a nádorispán felé, és halkan így szólt:

- Mondja, Báthori, micsodám maga nekem? Az apám, a férjem vagy a szeretőm, hogy minden dolgomba beleártja magát?

Így szólt a királyné, és az asztal végén ülők ugyancsak csodálkozhattak, hogy miért dugta oly mélyen tányérjába nádorispán uram az arcát, mintha csak a halak szálkái érdekelnék ezen a világon. Ha valaki az asztal alá bújt volna, észrevehetné, hogy mily dühösen táncoltatja a nádor egyébként mozdulatlanságra kárhoztatott térdeit. A pozsonyiak pénteki ebédjére azonban nem volt több megjegyzése Báthori uramnak.

De hát ültek a veszprémi püspök során még más egyházi férfiak is, akik választékos beszédeikkel, finom magatartásukkal tudvalevőleg a legpéntekibb ebédet is élvezhetővé tudják tenni. Itt volt mindjárt a székesfejérvári őrkanonok, Gerendy Miklós, aki szürke szemű, nagy orrú, szabálytalan arculatú férfiú volt, mint valami örök vidámságra született ember, aki mindjárt megnevetteti hallgatóságát, amint a száját kinyitja, holott mindig olyan halkan, elgondolkozva beszélt, mint ősszel a madár. (Nem csoda, hogy fiatalon halt meg.) A királyné mulattatására most ő rukkolt elő, igaz, hogy kissé félszegen, mintha csupán valamely ceremóniának tenne eleget:

- Habár péntek, a holtak emléknapja van, mégiscsak az örökké lévő magyar Szent Koronáról, Szent István koronájáról volnának híreim, ha ugyan felséged még nem hallotta volna őket - kezdé az őrkanonok, szelíd, figyelmező, szinte lélekbe néző gömbölyű szemeit a királyné felé fordítva, miközben eltolta maga elől a poharat és tányért, amelyeket éppen akkor töltött meg Krizsanics Gáspár, a szomszédja, egy horvátországi zárda küldötte, aki nem szerette maga körül sem az üres poharakat, sem az üres tányérokat - mégiscsak mulatni jött Magyarországba, akármilyen gyászosak voltak is a magyar atyafiak.

A királyné előrehajolva figyelt az egyébként hallgatag, a maga szomorúságával eltelt fiatal kanonokra. Így szólt:

- A Szent Koronáról annyit hallottunk, hogy Székesfejérvárott alighogy levevé azt Podmaniczky uram, a nyitrai püspök János vajda fejéről, Perényi Péter birtokába került, aki még akkor sem adá vissza azt kezéből, amikor Zápolya őt temesi ispánból erdélyi vajdává kinevezte. Adatott neki ezer forintot Bártfa, Lőcse és Szeben városok adóiból, valamint egy mezei ágyút, azaz tarackot. De Perényi Péternek mindez kevés volt a Szent Koronáért, és éjszaka, titkon elhagyta Székesfejérvárt, mert állítólag törökök megrohanásától féltette a várost.

Az asztalnál ülő urak felfigyeltek a királyné szavaira, mert ritkaság volt, hogy a királyné ennyit beszéljen valamely hívével. Az udvari ceremóniákat elmulaszthatta a balsors, de Mária mindvégig megmaradott kevés szavú királynénak. A hallgatag Gerendy azonban mindig a kivételek közé számított, szürke szemében már másvilági képek tükröződtek, amikor néha heteken át hallgatott az udvari ebédeknél, amely események idején nem sokban különbözött a szarkafészektől.

Gerendy így szólt:

- Néhány nap előtt ama zarándokok egyike keresett fel, amely zarándokoktól mostanában sűrűbbek a magyar országutak, mint egykor vetés és aratás idején a madárijesztőktől voltak. Mennek ezek a bizonytalan emberek Budáról Pozsonyba, Erdélyből Bécsbe, mindenütt mutatkoznak, ahol a királyok ebédeket főzetnek. Ide, Pozsonyba ugyan hiába jött őkelme, de egy lyukas saruért mégiscsak elmondá a magyar korona vándorlásának történetét. Hát ez a Perényi Péter nem bizonyult annak az embernek, akinek őt Szapolyai János hitte. Bizony, nem igyekezett a koronával Visegrádra, a szokásos rejtekhelyre, mert nézete szerint már sokkal többen tudtak a rejtekhelyről, mint az kívánatos. Így többek között némely fehérnépek is, akiknek segítségével Perényi fiatalúr a koronát Szapolyai Jánosnak megszerezte.

A vitézek oldalán ülő urak közül éppen a legvénebbek tették le a tányér szélére a kanalat, hogy felkiáltsanak:

- Neveket is szeretnénk hallani, főtisztelendő úr!

A királyné kegyelmezően intett liliom alakú kezével, amelyen csak egyetlen gyűrű maradt meg, II. Lajos karikagyűrűje. A kanonok így folytatta:

- Perényi Péter tehát Budán csak éppen annyi ideig mutatkozott, amíg Szent Kelemen pápa napján az udvari írnokok kiállították neki az adománylevelet János, Isten kegyelméből Magyar-, Dalmát-, Horvát- stb. országok királyának a nevében, aztán teherhordó lovak hátára kötözvén a Szent Koronát és a hozzá tartozókat, sietve elhagyá Budát. Még csak a megkoronázott Szapolyai Jánosnak sem jelentette be, hogy merre menekül kincsével, amelynek eltűntével többé nem lehet magyar királyt koronázni.

A vitézség oldalán most Thurzó Elek királyi főtárnokmester szólalt meg, amit ritkán engedhetett meg magának őkegyelme, mióta üres volt a kincstár:

- Farkas alatt gyapjat rúg a farkas, mindenki egy, amikor a mezőőr tapodja ki előre az utat a tolvajoknak.

- Hát Perényi uram igen jól ismerheti azt, akivel éppen dolga van, mert a Tiszántúlig meg sem állott, pedig Budán azt a neszt hagyta maga után, hogy Baranyába, Siklós várába viszi a koronát - folytatta a kanonok. - Őkelme azonban egyenesen Abaújnak vette az útját, mégpedig amaz őserdővel borított hegyláncolatnak, amely Abaújt Zempléntől elválasztja. Tudott itt egy várat, a Füzér-várat a Préda-hegy tetején, amely vár valamely öreg, elégedetlen, tűz mellett gunnyasztó nemesember tulajdona volt, ahová a varjakon kívül más látogató sohasem tévedt. Hát ide, ebbe az Istentől, embertől elhagyott várba vitte a magyar Szent Koronát Perényi Péter. Most aztán keresheti az, akinek kedve van hozzá, hogy egy tűt megtaláljon a szénaboglyában. Ha Perényi uramat agyonverik Eperjesen az ezer pengő behajtása közben, bizony századok is elmúlhatnak, amíg a magyar koronát Füzér várában megtalálják.

Thurzó Elek, aki inkább szeretett közbeszólások formájában beszélni, mint véleményt hosszú szavakkal mondogatni, mert a hosszú gyertya is akkor világít jobban, amikor megrövidül, megint csak megszólalt a vitézség oldalán:

- Tehát Perényi Péter a Préda-hegyek közé hurcolta a nagy prédát, a Füzér-várba rejtette el a magyarok királyainak aranyfüzérét

Mert a szójátékokat már abban az időben is kedvelték némelyek.

A királyné, mintha csak ama bizonyos kérőket várná, kipillantott az ablakon, eztán felállott az asztaltól.

III. ÚJ URAK ÉS ÚJ ZSIDÓK A SZEMHATÁRON

A királyné asztalbontásával korántsem oszlottak szét a pozsonyi ebédlő vendégei, hiszen voltaképpen akkor kezdődtek az őszinte, barátságos vagy ellenséges megbeszélések, amikor az urak egymás között maradtak. (Mária királyné, mióta Orbánc, esztergomi várnagy huszárjaival elraboltatta tizenkét udvarhölgyét, és azok oly szívesen lettek a huszárok rabjai, miután Mohács után a törökök amúgy is bevezették a nőrablás szokását - a királyné nem tartott maga mellett udvari frajjokat. Elég erősnek érezte magát, hogy egyedül is ellehessen a szomorú gondolataival.)

Magyarországon már akkoriban is több dolgot döntöttek el fehér asztal mellett, mint a zöld posztónál. Különösen nagy becse volt a baráti érzületnek Mohács után, amikor az ország két részre szakadt. Egymást bátorították a csüggedők, a bátorításhoz pedig nagyon jó volt az udvari ház ebéd utáni hangulata, amikor százszor is megbeszélték helyzetüket azok az urak, akik Máriához, illetve Ferdinánd úrhoz pártoltak, amint egy kártyára téve fel a maguk és a családjuk jövendőjét. Vajon ki mert volna bízni Szapolyai szavában vagy jóindulatában, ha a kocka fordul?

A királyné elsuhogása után, amelyet bizony nagy szomorúsággal nézett az asztal végéről néhány fiatalabb vitéz, így ama András deák is, akit valamely váratlan körülmény vonzott Pozsonyba, holott mindenki tudta róla, hogy Szapolyai zsoldjában áll és kémkedik, a nádorispán megengedett magának egy kisebb kancsóval a pozsonyiak borából, amit sem a királyné, sem a felesége jelenlétében nem merészelt, mert az orvosok a lábán keletkezett daganatok miatt eltiltották a boritaltól.

- Ma reggel mintha lappadt volna a bal lábam - mondta Báthori uram, és az elfogyasztott halat megúsztatta.

Oláh Miklós, aki akkoriban még csak az esztergomi főesperesi címet viselte, de ráncos, avult könyvlapokhoz hasonlatos, tudós arcával, szívbajos tekintetű szemeivel, fájdalmas mosolyával, bölcs nyugalmával általában tiszteletben volt még ebéd után is, csendesen beszélt a szomszédjához, Brodaricshoz, ama szerémi püspökhöz, aki még mindig nem tudott megszokni a fehér asztal mellett és jó ruhában, miután hetekig bujdosott a Bakony-erdőségben, és egy pár saruban és rongyos szál köpenyegben érkezett Pozsonyba. Brodarics, a királyné kancellárja, éjszakánként még mindig kiugrott ágyából, és menekülni akart, mint röviddel azelőtt a bakonyi rablók elől. Bármily halkan kezelte a szót a ráncos homlokú aszkéta, az urak egyenként elhallgattak, hogy Oláh Miklós szavaira figyelhessenek.