© Mezei Gábor, 2025

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Josef Bolf, 2011

A borító Josef Bolf Matt Door című festményének
felhasználásával készült.

a

a.1. átmeneti maradék

mióta nem vagy itt, elkeveredtek

a dolgaid, a közösek, emlőseiddel,

élősködőiddel, a hang: kitin pattan

a körmöd alatt. két körmöd között.

ahol ülsz, az ágyon, ahogy készülődsz,

irritál minden, ami eddig körbevett,

héj édes termést, hiába zörgő levelek

mélyén. mert hiába a várakozás is,

hogy majd mind lehullanak, és egyedül

maradsz a még meleg napfényben,

odakint, ahol ami jelentéses, majd

mindig fenyegető, ahol megérezni

magadon fogod a váratlan és a veszélyes

közötti észrevehetetlen árnyalatokat.

miközben épp ettől szorongsz, a világ,

ami sajátnak hazudja magát, innen nyílik,

ebből az egyre szűkebb résből, pedig

kirakatairól állítja, átlátszó ablakaid.

ülj mögéjük, ülj le egy korty borra,

egy levesre, ebédelj, menj tovább,

de honnan, a kezed, a kanalad, a szád,

a mozdulataid leszakadnak rólad miattuk.

morzsák és szálak: az üveg bőröd

határain. az asztal túl alacsony, a polc,

a lábára szerelve, sípcsontodba akad.

a kilátás kényelmes, az utca végre üres,

fa a padka mellett, a hely nevét próbálod

nem felismerni belülről, visszafelé.

figyeled, elmegy-e ezzel az idő,

zsebedhez nyúlsz, ez meglep, nem akarod,

körbekémlelsz, apró győzelem.

aztán a bukás, kezedben telefonnal

eszedbe jut a szó, amit az orvos mondott,

régen, a baleseti sebészeten, maga

megskiccelte a sípcsontját. egy fénycsík,

a lakkozott asztalon, mintha megcsúszna,

ha nézed, az árnyékot issza, de semmi

mozgás. ülhetsz-e itt mégis, alibi nélkül,

végig.

a

a.1.1. majdnem ismeretlen

a lakásig, ahová tartasz, részben tudod

az utat, ez nyugtat meg, hogy kívülről

magad lehetetlen teljesen elképzelni.

jártál itt, a bevezetőút felett, valaha,

a felüljárón, a gyorsforgalmin,

számtalanszor. van egy szakasz,

közeg nélküli, pedig konkrét környezete

alapján részben elgondolható, odalent,

ez a foltokban és hirtelen iparivá váló

kertvárosi övezet elzárja tapasztalataid

akadálytalan áramlását, milyen lesz

innen a panelház, melyik kerület,

a bejáratnál két ajtó, túl kicsi kilincs.

nem keresni jöttél, de ami itt van,

odafent, az nélküled, bár hogy mire

használd, nem tudod, maradna

a felejtésé. az emeletek sosem

ugyanazok, a lépcsőkön bordás,

kék linóleum, a lakás szellőzetlen,

a kulcsot csak úgy kaptad. túl puha

szőnyeg, az előszobában saját árnyékod,

mi a félelmetesebb, becsukni

vagy nyitva hagyni a famintás ajtót.

ég-e a villany. a kapcsoló ragad,

jobbra két szoba, a hátsóból hallod:

rég felélted tartalékaid. jobb térded

megsajdul, bent, a sarokban reccsen

egyet a szék, már látod, meg is torpansz,

itt élhettél volna eddig.

a

a.1.2. nem volt ez mindvégig felesleges

bézs konyhabútor, a tetején színes fedelű

műanyag dobozok. csempe falközépig.

a legfelső sorban folytatólagos virágminta,

majdnem harsány tónusok, akart kedvesség,

eggyel több mindenből. az egész, mint egy

medence, vízzel feltölthető. terített asztal,

a lábán valami apró és világosbarna, nem

poloska, nem nézel utána, de mikor leülsz,

viszket az ágyékod. mire felállsz, már nincs ott.

a fűszertartó üvegeken kézzel írt, tiszta

matricák, szoros betűk hurkolódnak,

a burkolaton, a szegély mellett körömdarab.

a hűtő kikapcsolva, benne három palack

a bezárt sörgyárból, a címkén kisfiú korsóval,

állsz a konyha közepén, besötétedik.

a szellőzőből semmi zúgás, a liftakna sípolása

helyett kézfejed zaja, ahogy arcodhoz emeled.

homlokodhoz érsz. a homlokod hozzád,

magasabb így, mint a tükörben, az előszobában,

a tapéta változatlanul ismétlődő síkjai között.

lassan köréd szűkül, de mielőtt rád zárul,

bár látni ezt előre biztosan nem látod,

falára húzod rétegeid.

a

a.1.2.1. anyag és hiba

olyan sok kint a szél, a kövek egyre üresebbek.

a hajnalban telepített parkban hatan állnak,

az ablakodat nézik. van-e kint akkora feketeség,

hogy elérjék belülről tükröződő arcod. jeges

sugarak, az üvegen megfut a pára, a festék

alá folyik, majd a keret sarkában újrafagy.

többféle jég van. ez tiszta, tömör és száraz

itt a résnél, ahol a túl szilárd gitt megrepedt.

a hangod idegen, mikor megszólalsz, a szád

alig moccan, nyelved szájpadlásod reszeli,

a maradék ottreked a nyálkahártya síkos

burkán. szemcsés lehelet.

az áram újra és újra elmegy, van, hogy órákra.

pedig kívülről villogó kocka, amiben élsz,

a fény nélküli periódusokban csak neked

jut eszedbe: mi van, ha törlődnek emlékeid.

a szomszédban hibás lakás, betonnal töltve.

ha visszajön a fény valahonnan, átkopoghatsz,

az ujjad nyomán kelt rezgések változtatnak

az anyag szerkezetén, valami megindul.

falra teszed a tenyered, nekitámaszkodsz,

nekidőlsz. mindez annyira konkrét,

hogy elmúlnak kétségeid, kezed rajzolata

mégsem ismerős. túl barázdált, osztott,

túl részletes. a szobára gondolsz, odaát.

a megvetett ágyon használt tollpárna,

körülötte, a ráncokat finoman követve,

egyetlen rideg tömb.

a

a.2. a véletlen látogatás

a levegő sötét tömegében seregélyek,

semmi mozgás. lélegzeted visszatartod,

végigér és kitölt a hangok hiánya. mintha

állna valaki az ajtó előtt, rögtön kinyitod,

sehol senki. a küszöbön borostyánkő,

csiszolt lapjai között bent ragadt bogár,

alatta cetli, írása sűrű, szavait nem,

az egészet érted. megmozdul a csápja,

rájössz, hogy meztelen vagy. derekad

táján, hátul, ahová a tetanuszt kapod,

az a végtelen, hely nélküli sérülékenység.

a fájdalom hideg sejtése a bőr túlvékony

fátyla alatt, tűszúrás a hát felületén,

a folyadéknak engedő, maradandó agónia.

a

a.2.1.

vágás az alkarodon, a folyosón lengőajtó,

rajta a becsapódás mozgalmas maradéka.

a vasszerkezet múló feszültsége, az enyhülő,

fémízű huzat, idegen lehelet, pókhálóforma

törés a drótrácsos, homorú üveglapon.

jobb, ha végig maradsz. odabent, a szekrények

takarásában csak a markod tudja, melyik

fiókot keresed, mégis a tiéd minden ruha.

rád van öntve, a megszűnésig lassuló

áramlatokban bőröd szárad a szállópor

növekvő halmai alatt. csöpög a csap,

egyre ritkábban, a kagylóban tömött ólomkúp.

fejed fölött megpattan egy izzó, hangtalan

szilánkok, süket pórusok telnek el velük, órák

múlnak az állandó, részletes nyugtalanságban.

a

a.3. fény a porban

fal, padló és plafon agresszív mozdulatlansága,

érkezésed óta számolod újra veszteségeidet,

szüntelen nyereségeidet, de arányban van-e

bármi is velük, túl egészség és élvezet, figyelem

és feloldódás határain, miért most jut eszedbe,

áll össze könnyűséggé és szomorúsággá

vésett betűiből a leghomályosabb mondat,

ne a világot szeresd. magadra veszel valamit,

a farmer furcsán bő, az ing rövid ujjú, ilyet sose

hordtál, színesen lóg vékonyodó tested körül,

mégis a méreted, a megfoghatatlan szabványai.

ezért félsz-e elindulni, a harmadik kört teszed

a szobák hirtelen hálózatában, a logisztika

magába omló terhei alatt.

a lépcsőházban édeskés szagok, örökös szelek

a liftaknában, a légmozgás lehetetlen folytonossága,

irány és eredő fásult hiánya. ok nélküli végtelenség.

a szemközti lakás ajtaja nyitva, a konyhában meleg,

karcos pirítós, otthagyott reggeli, a fürdőben

nyirkos törülközők, testek párás negatívja.

az ablakon besüt a nap, árnyéktüskék a bolyhok

tövében, kockába zárt fény kavarog a hámréteg

oszló pikkelyei körül. elfordulsz. a lépcsők mentén

földszintig kalapált vaskorlát, roncsolt sokszögek,

szédülés fog el a lábad alatt kezdődő hideg

tömör vonzásában. lefelé tíz emelet, tíz

lépcsőfordulóban tíz szilánkos vitrin, a falon

a vörös egyre mélyebb árnyalatai, szájpadlástól

tüdőig. vitrinekben rég használt tárgyaid.

a

a.3.1. a csigolyák közében

az elsőben vékony falú üvegfiola, a címkén göcsörtös

betűkkel: rózsahimlő. a másodikban, csak múlna már

el ez a nap, két szál drót, lábszáradból szedett varratok,

a harmadikban, itt megbotlasz, bontatlan boríték.

a lépcső élesre koptatott peremén sípcsontod,

a legszélén téped fel, sárguló rojtok, a papír bántó

susogása, rajta megjegyzés, amit meg sem hallottál

az érzéstelenítő szivacsos homályában, a fémes hangok

velőt érő rezgésében, zavarta, azért szedjük le,

egyébként nem életbevágó.

a negyedik tetején szoros repedések, középen lyuk,

tömött szőrcsomó szilánkok ékei között. az ötödiken

kéznyomok, körömmel vájt csíkok az újrafestett falon,

gyomormélyen, tegnapi részegség soha nem érintkező

párhuzamosai. a hatodik üvegén belülről kásás nedvesség,

alatta hiányzó emelet. ki sem pihent munkanapok.

a nyolcadikba zárva magába futó vadszőlő, utána,

itt már leérnél, tömbösített növényi pára. az elsőn

ellopott szöges cipőd, talpán a bányasalak friss,

vörös hullámai. hátadon tű, sebed begyógyul.

tartalom

a.1.átmeneti maradék

a.1.1.majdnem ismeretlen

a.1.2.nem volt ez mindvégig felesleges

a.1.2.1.anyag és hiba

a.2.a véletlen látogatás

a.2.1.

a.3.fény a porban

a.3.1.a csigolyák közében

b.1.külszíni fejtés

b.1.1.meleg, hideg

c.1.

b.1.1.1.

c.2.

b.2.folytonos jelen

c.3.

c.4.

d.1.túl tompa

d.2.kontúros forróság

e.1.a csomó megköt

e.1.1.süket só

e.1.2.rideg félgömb

e.2.sugár és érintő

e.2.1.az ártér véglegesítése

e.2.2.a ránctalanságról

f.1.a felszín védtelen

f.1.1.

f.2.a tarkó láthatatlan

g.1.rög és rozsda

g.2.a szög feje

g.2.1.

h.1.a bizalom vaksága

h.1.1.a homály partjai

h.2.tárgygeometria

i.az üldöztetés szenzációi

j.a nyomozás nehézségei

k.az evidenciák börtöne

l.1.a vízsziget vonzásában

m.ami ehetetlen

l.2.a billentyű beragad

n.1.az ősjelenet

o.forróság és aritmia

n.2.a kiűzetés

p.1.hosszan ülni

p.1.1.

p.1.2.a belső pára

p.1.3.a szédülés hatásfoka

p.1.4.a térküret

q.a szérum kikeverése

r.a vakság eredete

s.1.átmeneti torkolattűz

s.1.1.véletlen növény

s.1.2.alkalmi állapot

t.rendszeres színhely

u.1.a kifáradásról

u.1.1.váratlan apály

u.2.ridegtorlasz

v.a tömeg eredő ellenállása

z.a test szobrai

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 518 444 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License