{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-963-587-713-3
ISSN 2560-2888 (Nyomtatott kiadás)

Szöveg © Miklya Luzsányi Mónika, 2022
Borító © Bernáth Barbara, 2022
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2025
Sorozatterv: Baranyai (b) András
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Grancsa Gergely
Szakmai lektor: Návai Péter
A szöveget Kótai Katalin gondozta.
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Egyed Anna
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
PT Serif – SIL Open Font Licence
Caveat Brush– SIL Open Font Licence

Mindent tudok!

Ne nézzetek hülyének!

Zsófi olyan indulattal véste a mondatot a papírra, hogy az majdnem kilyukadt. Villámló tekintettel vetette a cetlit a padtársa, Imi elé. A fiú ártatlan, kék szemekkel meredt rá, mint mindig. Fogalma sem volt, mi lehet Zsófi baja. Elég jól ismerte, hiszen padtársak voltak ötödiktől. Mondjuk, nem azért, mintha olyan nagyon jóban lettek volna, csak valahogy így alakult. Az első sorokba azokat ültetik, akikkel bajuk van a tanároknak, mint, mondjuk, Fejó meg Bettina. Utána a jó tanulók, Sanyi, Viktória, az utolsó padokat pedig kibérelték a menő srácok: Kende, Lóri és a haverjaik. Ők meg Zsófival valahogy középre szorultak. Kicsit olyan volt, mintha nem is tartoznának az osztályhoz.

Imi igazi jó gyerek volt, nem eminens vagy ilyesmi, de megtette, ami tőle telt. Becsülettel dolgozott az órákon is, mindig megcsinálta a házit, néha még szorgalmi feladatokat is vállalt, és ez éppen elég volt egy erős közepesre. Zsófi lehet, hogy teljesíthetett volna jobban is, de a sulinál sokkal jobban érdekelte a sport. Ezerféle dolgot kipróbált már, Imi nem is tudta követni. Lovagolt, úszott, meg búvárkodott is, a táskájából gyakran kilógott a békatalp. Szóval Zsófi futott egyik edzésről a másikra, meg persze a zene, ami a Vitéz Jánosban kötelező, úgyhogy nem sok ideje maradt tanulni. Ha a tanárok elővették, hogy ugyan, Zsófikám, tudnál te többet is, akkor a lány általában bevette a lesz.rom-tablettát, és egy vállrándítással elintézte az egészet. Persze, ha nagyon felhúzták, eléggé elszállt az agya, és voltak durva kirohanásai. Az igazat megvallva ez mostanában egyre többször előfordult.

Imi csodálkozva nézett a lányra, mert most végképp nem értette, miért dühös. Zsófi meg villámló szemekkel vissza rá. Imi ismerte ezt a tekintetet, ez az, amikor Cseresznyés Zsófi átmegy Sárkány Zsófiba. De hogy most mi okozta a változást, arról fogalma sem volt.

Nem is lehetett. Mert Zsófinak nem Imivel volt baja, hanem mindennel és mindenkivel!

Elege volt az osztályból, az anyjából, az apjából, a tesójából! Abból, hogy mindenki azt hiszi, őt simán át lehet vágni. Persze! Majd pont nem veszi észre, hogy az anyja egyre gyakrabban jár Svédországba „konferenciára”, ahol valahogy mindig ugyanaz a szőke viking „kolléga” áll be mellé szelfizni. Hogy az apja azt hiszi, kifizetheti őt néhány király cuccal (ami persze tökre nem király), és aztán dolgozhat nulla huszonnégyben, úgy, hogy még éjszaka is a hülye periratokat olvasgatja az irodájában. És elege volt abból is, hogy a bátyja eltűnt, elveszett, hiába keresi, nem találja sehol. Vagy legalábbis az a Tamás, akivel kis korában együtt járták a Pilist, akivel megtanult lovagolni, akivel együtt keresték a kincseket a Dunában, az már rég nincs sehol. Elege van abból, hogy amikor anya „konferenciázik” Svédországban, apa meg haza se jön, akkor a lakás tele lesz Tamás új gimis haverjaival, és mindent ellep az édes füst illata. Elege volt abból, hogy Tamás hülyének nézi, nincs hozzá egy őszinte szava, ott kamuzik neki, ahol tud.

Igen, valójából ebből lett elege. Hogy mindenki hazudik, mindenki egy képmutató barom. Az anyja, az apja, Tamás, az osztálytársai, és tessék… Most már Imi is! Idegesen kapta el előle a papírcetlit, hogy írjon rá valamit. Annyira vad volt a mozdulat, hogy még Zeller Gabinak, az osztályfőnöküknek is feltűnt.

– No, mi az? Cseresznyés Zsófi szeretne valamit hozzátenni az osztálybuli ügyéhez?

Zsófi hirtelen elpirult, mint akit rajtakaptak valamin. Majd hevesen megrázta a fejét:

– Nem, nem szeretnék. – És az egészet megtoldotta egy vállrándítással.

– Pedig szerethetnél – kedélyeskedett Zeller Gabi –,legalább egyszer az életben aktiválhatnád magad, Zsófikám. Tudod: osztályközösség, meg ilyenek, mindenki egyért, egy mindenkiért, nem lehet mindig csak azt várni, hogy valaki más majd megoldja helyetted. Hogy történjen valami, azért tenni is kell…

Zsófi lehajtotta a fejét. Nem nézett az ofőre, csak azért se nézett rá. A homlokán egy ér lüketett, az arca olyan vörös volt, mint a cékla. Forrt benne a düh. Mert Zeller Gabi tényleg jó fej, meg vicces is, már amennyire vicces lehet egy tanár, de ez a szentbeszéd most nagyon nem kellett volna. A lány alig tudta visszafojtani az indulatait. Szíve szerint kipattant volna a padból, és jól Zeller Gabi képébe vágta volna a kérdést:

– És mit csináljak? Járjak hastáncot a többieknek? Vagy mivel szórakoztassam őket azon a rohadt osztálybulin?

De szerencsére Zeller Gabi leszállt róla, a zenével volt elfoglalva, meg a kajával, meg hogy alkohol ugye senkinek az eszébe sem jut, sőt, semmi egyéb ilyesmi sem…

Az osztály bólogatott, Zsófinak meg forgott a gyomra az egésztől, mert biztos volt benne, hogy valakinél úgyis lesz cigi, amitől köhögnek majd, mint az állat, de akkor is ők lesznek a nagy arcok, ő meg marad a lúzer, aki még csak bele se slukkol. Mert ő nem fog, az tuti, nem akarja a tüdejét kiköpni az edzéseken csak azért, hogy menőnek tűnjön a többiek előtt.

Zsófi elhúzta a száját, ahogy a többieket hallgatta. Persze hogy hazudnak most is, ahogy hazudnak mindig, arról a bizonyos dologról is. Mert folyamatosan ez a téma, hogy ott a fánál, és amikor odaát voltunk… Aztán hirtelen elhallgatnak, de összenéznek jelentőségteljesen, mint akik be vannak avatva valami titokba, vagy mi. Mindenki tudott róla. Mindenki. Még Imi is. Mert bár mindenki csak a legjobb barátjának mondta el, teljesen titkosan, hogy figyelj, senkinek, de tényleg senkinek, és persze a barát meg is ígérte, de hát neki is volt egy legjobb barátja… Ám Zsófinak nem volt egy legjobb barátja sem, úgyhogy ő nem tudta, legalábbis nem tudta pontosan, hogy mi van. Csak annyit, hogy az iskolaudvar közepén álló ősöreg fával van valami. Valami, amit mindenki tud, mert az osztályból már vagy tízen voltak „odaát”. Hogy pontosan hol, azt nem tudta, csak azt, hogy a fán keresztül el lehet jutni valahova. Kende, Lóri meg a többiek párosával mentek, esetleg hárman, de őt persze nem hívta senki.

Aztán múltkor, amikor várt a zongoraórájára, meglátta, hogy Imi is… Hogy most már ő is ilyen beavatott, vagy mi. Márkkal ment, azzal a nyolcadikos nagyszájú sráccal, akivel azóta is egyfolytában együtt lógnak, és amikor azt hiszik, hogy senki sem látja, tök jelentőségteljesen néznek össze a Nomád burger fölött. Hogy a büfés néni is benne van a dologban, abban biztos volt. Mert Imiék Tempi Bori nénit követték, ő ment be először a fába, utána meg a két srác. Sőt! Zsófi úgy érezte, hogy ennek az egész kalamajkának a közepén Bori néni áll a csodás szendvicseivel és sütijeivel.

De persze nem írhatta le mindezt a cetlire, úgyhogy csak annyit firkantott rá, hogy: Mindent tudok!

Ez, mondjuk, nem volt igaz, mert épp, hogy az volt a baja, hogy nem tudott mindent. Ráadásul a mondat nem is hatott, mert Imi még mindig tök értetlenül nézett rá. Így Zsófi némán artikulálva kimondta a varázsszót:

– Tempi Bori néni.

Erre már Imi is a toll után nyúlt.

Nem ízlett a mézes gesztenye? Hozzak inkább muffint?

De ez csak még jobban felbőszítette Zsófit.

Ne nézz hülyének! – ismételte meg a mondatot, ami már ott vigyorgott a cetli tetején. De most már egyes számban írta. – Tudom, hogy TE is jártál a fában!

Iminek válaszolnia sem kellett. Az a döbbent tekintet, ahogyan Zsófira nézett, mindent elárult.

Veszélyes idők

Imi mindennel megpróbálkozott, hogy lebeszélje Zsófit az időutazásról, de nem ment. A lány teljesen ki volt bukva, és hát… Igaza volt. Már egy csomóan jártak a múltban, Imi is tudta, hogy az iskolaudvar közepén álló platán gyökérrendszere az ősmagyarokhoz vezet. Igazság szerint szívesen vissza is menne a népvándorlás korába, megnézni, hogy van Nonna, meg Babcsíra, aki a keresztségben a Bazíl nevet kapta, és akinek majdnem ő lett a keresztapukája…

– Na, jó – egyezett bele végül, amikor megunta Zsófi kirohanásait. – Menjünk. De épp csak kikukkantunk, aztán már jövünk is vissza! Tudod, azok az idők eléggé veszélyesek. Nőrablás, faluégetés, hátrafelé nyilazás, meg ilyenek…

De Zsófi nem igazán törődött a veszélyekkel. Örömében majdnem a fiú nyakába ugrott, de Imi hátrált egyet, ne már, hogy egy lány, az ő nyakába, milyen ciki már. Zsófi visszafogta magát, ami láthatóan nehezére esett, és már futott is volna le az udvarra. Mire Imi észbe kapott, már a lépcsőn trappolt lefelé.

– Hé! Ne rohanj! – kapta el a karját. − Meg kell várni, amíg mindenki elhúz a suliból.

Zsófi arca elkomorult.

– Akkor most nem is mehetünk?

– Most nem. Majd estefelé… – válaszolta a fiú bizonytalanul, mert igazság szerint nem volt biztos benne, hogy nincs-e valami időzár a platánfán, amin keresztül Bori néni átjár a múltba. Mert Márk szerint csak péntekenként megy, most meg szerda van. És abban sem volt biztos, hogy végig tudja csinálni azt a mozdulatsort, amivel Márk kinyitotta az időkaput. A múltkor ő csak úgy beesett a Gyökérterembe, pontosabban Márk után ugrott, de igazából tök véletlenül került az ősmagyarokhoz. Belekeveredett, mint Pilátus a Credóba, jutott eszébe Zoli atya gyakran hangoztatott mondása. Persze a Credóról sokáig nem tudta, mi az, illetve azt hitte, hogy egy buszmárka, de ma már tisztában van vele, hogy a Credo a Hiszekegy, amiben tényleg ott van Pilátus neve is, és a fene se tudja, miért keveredett bele a keresztények legszentebb imádságába, amikor annyira nem nagy arc a Bibliában. Na, így került ő is az ősmagyarokhoz. Véletlenül. De ez most mindegy, Zsófinak erről nem kell tudnia. Megpróbálja kinyitni az időkaput, aztán, ha nem megy, akkor bocsika, ennyi volt, ő mindent megpróbált.

– Várnunk kell még egy kicsit. Senkinek sem szabad meglátnia bennünket – válaszolta végül a lánynak.

Zsófi elhúzta a száját, szíve szerint azonnal indult volna. Azután a telefonja után nyúlt, de mozdulata megállt félúton:

– Nem fognak minket keresni? Nem veszik észre, hogy eltűntünk? – kérdezte kicsit elbizonytalanodva.

Imiben egy pillanatra felmerült, hogy most lerázhatná Zsófit. Ha olyan nagy dumás lenne, mint Márk, akkor simán elkezdhetné, hogy „ó, igen, Zsófikám, ha most átmegyünk, sohasem látod viszont a szüleidet, rég meghalnak, mire visszaérsz, bla-bla-bla”. De ő nem volt Márk, úgyhogy megmondta Zsófinak az igazat.

– Áááá, dehogy – legyintett –, mi is egy hétig elvoltunk, és senki sem vette észre.

Zsófi értetlenül nézett rá.

– Öööö… Azt hiszem, az idősíkokkal van valami – dadogta Imi. − Az a lényeg, hogy amíg mi odaát vagyunk, addig itt nem telik az idő.

Zsófi bólintott. Ez valóban így lehet. Mert amikor Imiék múltkor eltűntek a fában, olyan volt, mintha azonnal jöttek is volna vissza. Mondjuk, elég leharcoltnak tűntek, csodálkozott is Zsófi, hogy mi történhetett velük az alatt a pár másodperc alatt. De most már világos. Ami neki néhány másodpercnek tűnt, az az idő Imiéknek egy hetet jelentett az ősmagyaroknál.

Imi úgy tervezte, hogy csak beugranak Nonnáékhoz, aztán már jönnek is vissza. Ilyen kis baráti látogatás, hogy Zsófi se érezze magát az osztályban tök lúzernek, akivel senki sem barátkozik. De aztán minden másként alakult. Mint a múltkor is, Márkkal. Úgy tűnik, az időben nem lehet csak úgy oda-vissza ugrálni, nem lehet kis kiruccanásokat szervezni a múltba. Mert a múlt eléggé veszélyes hely.

A gyökéralagútban persze hogy valahol elvétette az irányt, jobbra fordult, ahol balra kellett volna, vagy fene se tudja, olyan az egész, mint egy labirintus. A lényeg, hogy nem jó ajtón mentek ki, így nem a népvándorlás korában bukkantak elő. Ráadásul ott voltak a ruhák is, és ő elkezdett válogatni, meg magyarázta Zsófinak, hogy milyen fontos átöltözni, mert ugye az álcázás, meg ilyenek, senki sem jöhet rá, hogy a jövőből jöttek. De mire észbe kapott, addigra a lány kivágódott az ajtón, és eltűnt. Amikor meg újra megtalálta, akkor nyakig benne volt a pácban: marcona őrök vették körül, talpig vasban, fegyverben kísérték Zsófit a budai várpalota felé. De úgy tűnt, baromira félnek tőle, mert úgy vezették végig a budai vár utcáin, hogy körbevették, és a lándzsájukat Zsófira szegezték. Imi azért örült egy kicsit, hogy nem a II. világháborúba érkeztek meg, mert a géppuskák félelmetesebbek lehetnek, mint ezek a lándzsák. Bár ki tudja, mitől kellemesebb meghalni, lándzsadöféstől vagy géppuskasorozattól.

A gondolattól, hogy Zsófinak valami komoly baja eshet, egy pillanatra elállt a szívverése. Hiszen ő hozta ide, ő a felelős érte. Ám ahhoz, hogy segíteni tudjon, legalább azt kéne tudnia, hogy mit követett el Zsófi. Vagy hogy mivel vádolják. Iminek azonban fogalma sem volt, hogyan kerülhetett a lány ilyen rövid idő alatt ekkora bajba. De hát azt a saját bőrén már megtapasztalta, hogy az időutazás nem egy életbiztosítás.

Boszorkány a Duna-parton

Imi el nem tudta képzelni, hogy mi történhetett Zsófival. És egyáltalán: miért volt rajta búvárruha? Miért öltözött át, amikor az alagútban hallani sem akart ilyesmiről? Pedig az a csuklyás köpeny, amit ajánlgatott neki, jóval középkor-kompatilisebbnek tűnt, mint Zsófi fekete neoprén kezeslábasa.

Hiába ültek egy padban, annyira azért nem voltak jóban, hogy ismerje a lány szokásait, időbeosztását, így azt sem tudhatta, hogy Zsófi ki akart menni Esztergomba a nagyapjához, búvárkodni egyet. Mert ki tudja, meddig lesz még olyan idő, hogy elővehetik a búvárruhát, a palackokat, és lemehetnek a folyóra? Amit elvileg nem lenne szabad, mert hiába tud már palackkal is merülni, a Dunának olyan erős az áramlása, hogy még a tapasztalt búvároknak is kihívás megküzdeni vele. Persze nem a papinak, aki már vagy ötven éve búvárkodik! Zsófi meg a szeme fénye, hát persze hogy vigyáz rá. Nem is engedi egyedül soha merülni a Dunába, mindig együtt mennek, és a papi karabinerrel magához köti Zsófit, hogy el ne sodorja az áramlás. Sokszor még húzza is a nagyapja, ha nagyon elfárad, mert különben könnyen Mohácsnál kötne ki. Ezért se búvárkodnak sokan a Dunában. No, meg zavaros is a víz, a kezét is alig látja az ember, minek akkor merülni?

Hát, nem a halak miatt, az biztos! Hanem a királyné kincse miatt. Igazság szerint először Tamással kattant rá arra, hogy keressék meg a kincses hajót. Kicsik voltak, akkor még a bátyja is vele búvárkodott. Zsófi és Tamás mindig is imádott úszni, persze, ez náluk olyan családi hagyomány, szóval már ovis korában is sznorizott mind a két gyerek. A nagyapjuktól kapták az első snorkel maszkjukat, amihez már pipa is tartozott, így nyugodtan kémlelhették a víz alatti világot, már amennyit láttak belőle. Akkoriban még csak a sekélyebb vizekbe vagy csendesebb öblökbe engedte be őket a nagyapjuk, de ez nem vette el a kedvüket, Tamással együtt keresték a királyné kincsét, amiről a papi annyit mesélt nekik. Mert Esztergomban úgy tartják, hogy amikor a törökök levágták a magyar sereget Mohácsnál, Mária királyné hajóra rakta budai udvartartását, meg persze a kincseit, és a Dunán akart elmenekülni a bátyjához, Pozsonyba. Igen ám, de hírét vette ennek az esztergomi várkapitány, Szügyi Orbán András, aki nagy zsivány volt, valóságos rablólovag. Így amikor a királyné nyolc hajóból álló naszádja Esztergomhoz ért, bizony megcsáklyázták a hajókat, és három el is süllyedt. A királyné kincseinek jó része sohasem jutott el Pozsonyba, de hogy Szügyi Orbán András uram kincseskamrájába kerültek-e, vagy a Duna mélyére, nem tudta senki sem.

Zsófiék biztosak voltak benne, hogy Mária királyné kincsei még mindig ott fekszenek valahol a Duna medrében. Kutattak is utána Tamással, de hát búvárpipával nem lehet igazán mélyre merülni. Nem csoda hát, hogy Zsófi alig várta, hogy tizenkét éves legyen, és beírassák a búváriskolába, hogy minél hamarabb merülhessen palackkal is, nyílt vízen, és megkeresse a királyné kincseit. Persze mindezt csak felnőtt felügyelettel, de a papi, bár elmúlt már hatvan, mégis kapható volt az ilyen dolgokra. Tamás persze már nem járt ki vele Esztergomba, mert inkább a haverjaival lógott. De Zsófi nagyon szerette a búvárkodást. Mert a víz alatt csend van, olyan, mintha megszűnne a világ. Nem kell az anyjára, az apjára meg Tamásra gondolni, és még a hülye osztálytársai se jutnak az eszébe. Csak a víz van, a víz alatti néma világ, ahol nincsenek szavak se, hogy hazudjanak velük.

Szóval most is Esztergomba készült, hátizsákjában az uszony, a maszk meg a búvárruha. Ha azonban csak késő délután indulhatnak el erre az időutazós cuccra, akkor nem fog tudni kimenni merülni. De mindegy, annyit megér, hogy megnézze az ősmagyarokat, hogy kihagy egy edzést. Előkapta a telefonját, hogy írjon a nagyapjának, ne várja a vasútállomáson, most nem tud menni, majd a jövő héten. De a keze megállt félúton. Oké, hogy épp csak kikukkantanak, de neki legkésőbb hatra otthon kell lennie…

– Nem fognak minket keresni? Nem veszik észre, hogy eltűntünk? – kérdezte kicsit elbizonytalanodva, de a srác megnyugtatta, hogy minden rendben lesz.

Az elején úgy is tűnt. Bár azt sajnálta, hogy nincsen nála a kobakja, a barlangász sisak, amit szintén a nagyapjától kapott. Abban azért biztonságosabb a föld alatt csúszni-mászni, nem is beszélve róla, hogy a kobakon ott a fejlámpa, nem kell bénázni a telefon lámpájával. Mindegy, ez a gyökéralagút vagy mi egy cseppet sem volt para, a pilisi barlangok sokkal veszélyesebbek, nem is beszélve az Üröm-hegyi barlangról, ahol igazi sziklakanyon is van a föld alatt. Szóval tetszett neki ez a gyökéralagút, csak Imi bénázott sokat, mintha nem tudná, merre kellene menni. Azután csak rátaláltak egy nagyobb üregre, ami úgy nézett ki, mint egy borospince. A barlang bejáratánál egy rakás ruha volt ledobálva, Imi elkezdett turkálni közöttük.

– Át kell öltöznünk, mert a ruhánkról azonnal észreveszik, hogy idegenek vagyunk, és az elég veszélyes tud lenni…

Zsófi nem törődött a fiú nyavalygásával. Éppen elég gáz volt a srác a gyökéralagútban, egyfolytában parázott, hogy jó irányba mennek-e, most meg ez az öltözködésmánia… Mintha Zeller Gabit hallaná, amikor nem akart beöltözni farsangkor. Pedig milyen dedós dolog már, jelmezbál, meg karnevál! Ha az osztályban nem öltözött be, itt, a föld alatt tuti nem fog. Így is a nyakába kellett akasztania valami kézműves, ezonyakláncot, mert a srác azt mondta, anélkül nem indulhatnak el. Zsófi meg úgy volt vele, hogy végül is, ha ettől Imi lenyugszik, ennyit megér a dolog, pláne ha cserébe nem kell azokat a fura, büdös göncöket felvennie.

Meg egyébként is − legyintett magában –, csak egy pillanatra ugrok ki. Észre se vesznek. – És mire Imi észbe kapott, Zsófi már kint is volt a szabad ég alatt. Hogy nem az ősmagyarokhoz jutottak, azt gyorsan levette, mert jobbra tőle ott magasodott a budai vár. Fenséges volt, meg minden, fehér falai tényleg erős bástyaként magasodtak, de Zsófinak nem a királyi palotától állt el a lélegzete. Hanem attól, amikor megpillantotta a Dunát. Hatalmas volt, szélesen kanyargó, habjai a partközeli várfalat csapkodták.

– Istenem, de gyönyörű! – sóhajtott fel.

Döbbenten nézte a csillámló vizet. A Duna nem szürkészöld volt, vagy sötétkék, mint mindig, hanem csodálatos türkizkék, és messziről is látszott, hogy kristálytiszta. Zsófi egy fél percig sem gondolkodott, bevetette magát az erdőbe, és ahogy a lába bírta, rohant le a Dunához. Toronyiránt futott, nem foglalkozott az ösvényekkel, legalábbis az emberi ösvényekkel nem, hanem az állatok csapásait követte. Biztos volt benne, hogy az őzek, szarvasok, vaddisznók a legrövidebb és a számukra legbiztonságosabb utat választják, hogy leérjenek a vízhez. A Pilisben számtalanszor futott már így le a hegyről, tudta jól, mire kell ügyelni. De amikor kiért a fák közül, egy lápos, zsombékos rétre ért. Nem tűnt túl bizalomgerjesztőnek. A mocsaras rész után, alig kétszáz méterre tőle azonban ott csillogott hívogatóan a Duna.

Ha zsombékról zsombékra ugrok, nem lesz baj – biztatta magát, mert emlékezett rá, hogy az árterek eléggé veszélyesek tudnak lenni. Az egy dolog, hogyha bokáig vagy térdig merül a sárba, de ha ez egy rendes mocsár, akkor nemigen kerül ki innen élve.

Meg egyébként is, a bátyja, Tamás is ezt csinálja állandóan, nem? Egyik veszélyes kihívást teljesíti a másik után, persze csak a számítógépen, mert már nem akar eljönni egy rohadt falmászásra vagy barlangászásra sem.

– Nincs is életed! – üvöltötte a bátyja arcába egyszer. – Állandóan be vagy állva, ha pedig nem, akkor meg itt ez a rohadt számítógép.

Tamás csak vigyorgott:

– Sokkal energiatakarékosabb a bulizás, meg a játék, mint amit te művelsz, Zsófikám. Az adrenalin meg ugyanannyi.

Úgyhogy Zsófi nagy lendületet vett, és zsombékról-zsombékra ugrálva futott keresztül az ártéren.

Nem is volt olyan rossz! – vigyorodott el lihegve, amikor a lába alatt már szilárd talajt érzett. – De visszafelé azért valami másik utat kell választanom – nézett körül tanácstalanul, és egy pillanatra beléhasított, hogy mi van, ha nem talál vissza az alagúthoz. De elhessegette magától a gondolatot, mert ott folyt előtte a Duna, fenségesen, tisztán és fényesen.

Mire Imi előbukkant a barlangból csuklyás köntösében, Zsófi már rég leért a Duna-partra, átöltözött az egyik bokorban, majd belevetette magát a vízbe. A Duna lustán hömpölygött, szinte alig volt sodrása.

Nem kell karabiner! Nem kell búvárkampó! – örvendezett, és nagy élvezettel sodortatta magát a lágy hullámokkal. Tudta, hogy nyugodtan rábízhatja magát a folyóra, hiszen könnyedén vissza tud majd úszni ahhoz a kis köves mólóhoz, ahol a ruháit hagyta. Csak azt sajnálta, hogy nem volt nála palack, így nem merülhetett mélyebbre. De a víz annyira áttetsző volt, hogy négy-öt méter mélységbe is lelátott az egyszerű búvármaszkkal.

Úúúú, így simán meg tudnánk találni a királyné kincsét – morfondírozott magában. – Palack nélkül nem tudnék semmit felhozni, de a helyét meghatározhatnám. Csak az a kérdés, hogyan jutok el Esztergomba? – gondolkozott. Mert abban biztos volt, hogy akármelyik korban is van, kicsi az esélye, hogy vonattal egy óra alatt eljusson a Nyugatiból Esztergomba.

De ezzel nem is foglalkozott tovább, hiszen a folyam, amit úgy szeretett, teljesen új arcát mutatta. A Duna telis-tele volt állatokkal. A sekélyebb vizekben kagylók, rákok garmadája, aztán, ahogy mélyebbre úszott, elkápráztatta az a rengeteg hal. Úgy sürögtek körülötte, hogy szinte sistergett a víz. A többségét nem is ismerte, csak néhányat, amiket a papi mutatott neki a parton, a horgászoknál. Igazság szerint a vízben ritkán találkoztak halakkal. Mármint a saját idejében. Most azonban más volt a helyzet. Ráadásul ezek a halak valahogy teljesen másmilyennek tűntek, mint amiket a horgászok ki szoktak fogni. Azok a halak fakók voltak, és nem azért, mert horogra akadtak, hanem olyan gizdáknak, nyavalyásoknak tűntek ezekhez a halakhoz képest. Az itteniek nagyobbak is voltak jóval, de nem ebben különböztek legjobban a 21. századi halaktól, hanem valahogy… Tele voltak élettel. Erősek voltak, szinte kirobbantak az életenergiától, és a színeik… Még az ismerős halak is sokkal szebbnek tűntek ebben a kristálytiszta, csillogó vízben. Mintha csak egy bálterembe lépett volna be. A keszegek lapított teste aranyfényben játszott, egy csapat bodorka olyan elegánsan úszott mellette, mint egy királynő és az udvarhölgyei, maguk mögött húzva széles palástjukat. A kecsegék meg, mint megannyi lovag a páncéljában! De még az iszapban elterülő harcsák is fenségesnek tűntek hatalmas bajszukkal, mintha csak a Duna mélyének őrei lennének. Zsófit teljesen megbabonázta ez a csodálatos vízi élet. Amikor a papival merült, akkor is úgy érezte, hogy ez egy titkos világ. De most, látva ezt az érintetlen, szinte tobzódóan gazdag életet, szinte betolakodónak érezte magát.

Hát, akármikor is vagyunk, egy biztos: ezek a halak még nemigen láttak búvárt – gondolta.

De aztán már tempózott is kifelé, amilyen gyorsan csak tudott. Mert valami iszonyatos jött vele szembe. Egy víziszörnyeteg! A hal, vagy mi, háromszor akkora volt, mint ő, ha nem nagyobb, hegyes orra alatt négy pengeéles fog, a farkával meg akkora hullámokat kavart, mint egy motorcsónak. De szerencsére nem sokat törődött Zsófival, irányt váltott, és unottan elúszott a folyásiránnyal szembe.

Hű, ez gázos volt – lihegett Zsófi, amikor partot ért, és tudta, hogy csak a szerencséjén múlott, hogy a víziszörny nem vette üldözőbe –, esélyem se lett volna leúszni. Ha meg nekem jön… Hát simán átharapja a karomat, de akár még a gerincemet is. Bár, mondjuk, az biztos, hogy nem egy fehér cápa volt, de hogy mi… Azt jobb nem is tudni…

Az azért megnyugtatta, hogy a saját idejében már nem úszkálnak ilyen hatalmas szörnyetegek a Dunában.

Igaza van Iminek, nem egy nyugis hely ez a középkor − gondolkodott, miközben levette a búvárszemüvegét, és valami helyet keresett a töltésen, ahol leülhet, hogy az uszonyát is leszedje a lábáról. A vízálló, neoprén ruhát majd inkább a bokorban veszi át, mert ugyan elég kihaltnak látszik a környék, de fene se tudja, kik járhatnak erre.

Nőrabló ősmagyarok meg hippiszerű sámánok – vigyorodott el magában, mert eszébe jutott, miket mesélt Imi a népvándorlás koráról –, ez itt azért jóval békésebb kornak látszik – nézett körül megnyugodva.

De ennél nagyobbat még életében nem tévedett. Mert abban a pillanatban az egyik bokor felől női visítás hallatszott:

– Ott van! Ott van! Fogják meg!

Zsófi körülnézett, hogy kit kellene megfogni. Jó futó volt, esetleg segíthet elkapni a bűnözőt. Eszébe sem jutott, hogy miatta visít olyan fejhangon az az ismeretlen nőszemély. De nem sok ideje maradt gondolkodni, mert a bozótosból bőrvértes, sisakos katonák ugrottak ki, és egy pillanat alatt körülfogták.

– Ha-ha-ha megmoccansz, leszúrunk! – dadogta az egyik katona fogvacogva, akinek piros tollbóbita virított a sisakforgóján, a mellvértjén meg egy aranyozott bőrpánt futott keresztbe. Valószínűleg ő lehetett a főnök. – I-i-indulj! Viszünk a-a-azonnal a kegyelmes apát urunk elé.

– De ha megmoccanok, leszúrtok. Akkor meg hogy menjek az apátokhoz, vagy hova? – vigyorodott el Zsófi, mert azért viccesnek tűntek ezek a figurák. Jó, a lándzsáik valószínűleg elég halálosak, de hogy egyik se merné ellene használni, abban biztos volt. Nem azért, mert lány, vagy mert gyerek, hanem mert valamiért iszonyatosan rettegtek tőle. Csak úgy vacogott a foguk, ahogy Zsófira néztek, a páncéljuk meg zörgött, annyira reszkettek. Zsófi szíve szerint rákezdett volna a dalra, hogy Én vagyok a híres egyfejű, mert a Süsüből a katonák jutottak az eszébe, azok reszketnek meg vacognak így, amikor meglátják a sárkányt. Már éppen levegőt vett, hogy belekezdjen a dalba, amikor egy másik katona lépett előrébb, akinek nem volt piros bóbitája, meg aranypántja sem, csak ezüst, viszont a bátorsága jóval nagyobb volt, mint a főnökének.

– A szádat szólásra nem nyitod! – kiáltotta Zsófi felé. – Nincs semmi bűvölés meg bájolás.

Zsófi szeme elkerekedett a csodálkozástól:

– Már mért bűvölnék, meg bá… − szólt vissza, de az ezüstpántos közelebb lépett hozzá, és megbökte a dárdája hegyével a mellkasát. Nem volt erős szúrás, de a lány érezte, hogy nem kellene sok energiát belefektetnie, hogy keresztüldöfje a szívét.

– Mondtam: szádat szólásra nem nyitod! Huba! – szólt hátra úgy, hogy a szemét le nem vette Zsófiról, a lándzsáját pedig még mindig a lány mellkasához szegezte. – Kösd be a száját! Meg kötözd meg a kezét is!

– A szemét is kössétek le! – visította ugyanaz a női hang a bokorból, aki ráuszította a katonákat. – Ez szemmel is tud verni! Békává változtat benneteket! Vizává! Ördüngős hallá!

Viza! – ugrott be Zsófinak a szó. – Viza volt, nem fehér cápa!

Az rémlett neki, hogy a papi azt mesélte, régen sok viza élt a Dunában, csak kihaltak, vagy mi. De nem sok ideje maradt a vizákon gondolkodni, mert egy legényke, aki alig volt idősebb nála, egy mocskos ronggyal közeledett felé. Valószínűleg ő lehetett a Huba.

Na, azzal tuti nem érsz hozzám – gondolta Zsófi.

– Bú! Huba, búúú – bődült hirtelen egy nagyot, és a fiú akkorát ugrott, mintha fenékbe rúgták volna. Meg se állt a bokorig, ahonnan az az átok nőszemély visítozott.

Az ezüstpántlikás elvesztette a türelmét. Ott hadonászott a dárdájával Zsófi orra előtt:

– Szuka fattya, te, kiontom a béledet, ha még egyszer megszólalsz!

Zsófi érezte, hogy ez most már tényleg nem vicc. Ez az ezüstpántlikás tényleg képes belémártani azt a lándzsát. De azért még tett egy próbát:

– Figyeljetek – szólt békülékeny hangon, hiszen a katonák max gimis korúak lehettek, alig idősebbek, mint a bátyja –, én nem tudom, mit gondoltok rólam, de eskü, senkit sem fogok békává változtatni, sem semmiféle víziszörnnyé…

– Ne higgyetek neki! – visított a nyanya, aki még mindig nem mert előbújni a bokorból. – Alakváltó boszorkány ez! Egy striga!

Zsófi akármilyen szorult helyzetben volt, ezt már nem bírta nevetés nélkül.

– Na, ne szórakozzatok már velem! Hogy én alakváltó? Boszorkány? Ne hülyéskedjetek már!

De a katonák nem hülyéskedtek. Zsófi száját meg szemét ugyan nem kötötték be, mert egyrészt senki sem mert a közelébe menni, másrészt elég nehéz lett volna úgy felkísérni a várba, hogy be van kötve a szeme. De szorosan közrefogták, és a lándzsáik hegyét ráirányították. Zsófi minden lépésére vigyázott, mert tudta, hogy ha megbotlik, és elesik, akkor tuti felnyársalja egy dárda éles hegye.

A nyanya valószínűleg kibújt a bokorból, mert ahogyan a várfal felé közeledtek, éles sipításba kezdett.

– Itt jön a vajákos! Öljétek meg a boszorkányt!

A hangra egyre többen vették körül őket, haladni is alig tudtak. A vénasszony totál felheccelte a tömeget. Kezek lendültek a magasba, és egyre többen kiabáltak:

– Égessétek meg!

– Veszejtsétek el!

– Ilyenek miatt sújt minket az Isten a török átokkal!

– Máglyára vele!

– Máglyára!

– Máglyára!

A tömeg lassan átvette a szót, ütemesen, egyszerre rázták az öklüket, együtt skandálták a mondatot:

– Máglyára vele! Máglyára!

Zsófinak már egy cseppet sem volt kedve viccelődni. A gyűlölettől eltorzult arcok összemosódtak, úgy érezte, azonnal összeesik. De akkor a tömegben megpillantotta Imi kétségbeesett tekintetét. Nem volt más, akiben bízhatott volna, nem volt más, akitől segítséget remélhetett, így neki kiáltotta oda:

– Imre, segíts! Imre! Segíts!

Meluzina leánya

Imi át akart törni a tömegen. De hiába igyekezett, nem ment. Az agya sebesen járt, próbálta kitalálni, mitévő legyen. Tudta, hogy baj van, nagyon nagy baj. Akkora, amiből ők aztán nem fognak tudni egyedül kimenekülni. Szólni kéne Bori néninek – villant az agyába a felismerés. De aztán el is vetette gyorsan. Mire visszaérek, addigra ezek pirosra sütik Zsófit. Már ha egyáltalán visszatalálok… – tette hozzá gondolatban, hiszen fogalma sem volt, hogy melyik korban van, melyik időkapun mentek keresztül.

Amikor kilépett a borospincéből, azonnal Zsófi keresésére indult. Persze eszébe sem jutott, hogy a hegyoldalon rohanjon lefelé, mint az őzek meg a nyulak. A régi, római utat kereste, amelyiken alig pár napja Márkkal haladtak végig. Ha balra, azaz északra indultak el rajta, akkor Aquincumba jutottak. De déli irányba, esélyes, hogy az út most a várba vezet. Vagy legalábbis a közelébe.

Zsófi is biztos a várba indult, lehet, hogy nem is lesz olyan nehéz megtalálni – gondolta, hiszen a várnegyed jóval kisebbnek tűnt, mint a saját korában. – A tömeg se lesz akkora – biztatgatta magát –, meg autók sincsenek, turisták se nagyon. És persze várbusz meg Sikló sincs, úgyhogy kaptathatok fel gyalog.

A Bécsi kapu helyén egy tornyos várkaput talált. Szablyák, kardok meg tüskés, golyós buzogányok voltak rá kifüggesztve. Imi egy darabig tátott szájjal bámulta a fegyvereket. Az egyik pajzs akkora volt, hogy Imi állva se látszott volna ki mögüle, a másik lándzsát meg mintha hídtartó póznából faragták volna. Ráadásul egy láncos buzogány is gazdagította ezt a fegyverarzenált, amelyre nemes egyszerűséggel egy gömbölyű követ kötöttek, de akkorát, hogy nagyobbnak tűnt egy felnőtt ember fejénél.

– Azta… – álmélkodott Imi. – Mégis ki tudta megforgatni a feje fölött azt a kőgolyót?

A kérdést valószínűleg hangosan is kimondhatta, mert a kapuőr odaszólt neki:

– Toldi Miklós, dottore. Az ő fegyvereit látja a várkapura tűzve.

Imi körülpillantott, hogy neki szóltak-e, de a kapuőr elég határozottan ránézett.

– Vagy nem ért magyarul uraságod? Csak taljánul? – kérdezte az őr.

Imi habogott, hogy de, persze, ért magyarul, erre az őr is megnyugodott, és intett a kezével, hogy haladjon tovább.

Imit odabent a várban egy csomó ismeretlen ház fogadta, de a Mátyás-templomot hála Istennek megtalálta, bár egészen aprócskának és jelentéktelennek tűnt ahhoz képest, amit megszokott. Az utcák is nagyjából ugyanúgy futottak, mint a 21. században, úgyhogy nem volt annyira nehéz tájékozódnia.

Gondolkodj! – biztatta magát a fiú. – Ha te lennél Zsófi, mit néznél meg elsőnek ebben a nem tudom, hányadik századi budai várban? Talán keresnél valami lovagi viadalt? Vagy szétnéznél a piactéren? Tuti nem, mert rohadt büdös van – fogta be az orrát, ahogy a templom körül bóklászott. A Mátyás-templom mellett ugyanis tényleg piac volt. Halpiac, ahol az asszonyok hangos szóval kínálták a portékáikat. Hatalmas hordókban különböző halak ficánkoltak, a kecskelábú asztalokról kagylókat, rákokat árultak, másutt sózott vagy füstölt halat kínáltak zsinegre kötve.

Ó, hát persze! – csapott a homlokára Imi. – A Halászbástya!

Gyorsan körülnézett, hogy meglátja-e valahol a jellegzetes, tornyos épületeket, de nem találta sehol. Az asszonyok mögött csak a várfal magasodott, meg egy torony, ami mögött egy gyalogút vezetett le a halászok városrészébe.

Imi bóklászott egy sort a templom körül, de a halpiacon híre-nyoma sem volt Zsófinak.

Nem csodálom – fintorította el az orrát –, én sem időznék itt túl sokat.

A rákos asztalnál egy fekete, göndör hajú fiú válogatott. Olyasmi idős lehetett, mint ő. Buggyos nadrágjával, élénk színű, szűk harisnyájával kitűnt a tömegből.

– Na, mi van, Giorgio? – lépett mellé néhány fiú, akiket a ruhájuk alapján magyarnak tippelt Imi. – Tán rákot veszel az uradnak vacsorára?

– Sì – válaszolta az olasz srác, de aztán magyarul folytatta. – Rákot vennék, de ezek csak olyan apró, folyami rákok. Ha látnád, Demeter, mifelénk mekkora rákok vannak… – magyarázta a srác, de a másik felkapott egy folyami rákot a pultról.

– Neked még a rákunk se jó? Pedig ha nem vigyázol, ez a rák is le tudja vágni az orrodat! – És egy hirtelen mozdulattal az olasz srác arcába nyomta a rákot.

Giorgio elszaladt, és Imi is jobbnak látta továbbállni, mielőtt belé is belé kötnek. Elindult az egyik kis utcán abba az irányba, ahol a palotát sejtette. Próbálta beazonosítani a házakat, és úgy tippelte, hogy a Tárnok utcán haladhat, mert az egyik ház piros-sárga festése élesen megmaradt az emlékezetében. Olyan volt a fal, mintha a 20. század közepén díszítette volna ki valami őrült művész. Megállt, hogy körülnézzen, hátha felismer még valamilyen épületet. De nem maradt sok ideje nézelődni, mert az utcát egyszerre kiáltások töltötték be:

– Hexe! Hexe! Boszorkány! Boszorkány! – kiabálták az emberek, és Imi hálát adott magának, hogy a medált a nyakába akasztotta.

A piros-sárga ház ajtaja hirtelen kicsapódott, és egy jól megtermett férfi ugrott ki az ajtón, egy husánggal a kezében.

– Boszorkány? Hol? – kérdezte Imit izgatottan.

A fiú bizonytalanul a hangok irányába mutatott. A férfi olyan boldogan kurjantott, mintha arról kapott volna hírt, hogy kedvenc death metal bandája lép fel az óvodások délutáni matinéján.

– Ó! Igen! – lelkesedett. – Viszik megégetni a Szent György térre! – És elviharzott a kiáltozó tömeg irányába.

Zsófi! – vágott bele Imibe a felismerés, és ő is rohanni kezdet. Nem volt sok ideje nézelődni, de az azonnal feltűnt neki, hogy az egész Dísz tér, amit a husángos fickó valamiért Szent György térnek nevezett, mintha nagyobb lenne. A huszárszobor persze nem volt sehol, a helyén valami kis kápolna állt. A hangok egyre dühösebbek lettek, a fiú rossz érzése egyre nőtt, és amikor végre átverekedte magát a kezek és lábak garmadáján, a katonák gyűrűjében meglátta Zsófit.

– Imre, segíts! Imre! Segíts! – kiáltotta a lány, aki, talán a félelemtől, valamiért Imrének szólította a fiút, pedig így csak a tanárok szokták hívni. De hiába, Imi nem tudott segíteni, mert a katonák néhány pillanaton belül betuszkolták Zsófit a vár alsó udvarára. Egy hatalmas várárok választotta el a palotát a várostól, a fahíd félelmetesen döngött a felbőszült tömeg lépteitől. Imi gondolatban próbálta összerakni, hogy hol is van, de nem sikerült beazonosítania az épületeket. Ahogy átértek a vasalatos, dupla várkapun, egy hatalmas térség terült el előttük, melynek közepén egy bronzszobor állt. Sámson lehetett vagy valami görög hős, aki egy oroszlánnal harcolt. A szobor mögött egy hatalmas, bár kicsit lepukkant palota állt. Ezt sem látta még soha, csakúgy, mint a szobrot. De most nem is volt ideje jobban szemügyre venni, mert a katonák Zsófit odalökdösték a szobor talapzatához, és kérdőn néztek a parancsnokukra. Az kicsit tehetetlenül álldogált, biztonságos távolból méregetve Zsófit és a búvárruháját.

Én mondtam, hogy öltözzön át – rágta a szája szélét Imi –, de miért pont ezt kellett felvennie? Miért?!

– Hívjátok az apátot! – kiabálta be valaki, a tömeg pedig felkapta a mondatot, és skandálni kezdte:

– Az apátot! Az apátot! Hívjátok az apátot!

Tök olyan, mint egy focimeccs – jutott eszébe Iminek, s talán még el is vigyorogta volna magát, ha nem tudja, hogy most Zsófi élete forog kockán. Tisztában volt vele, hogy az apát valami papféle, és ha valóban az, akkor itt most valószínűleg tárgyalás fog következni, amin eldöntik, hogy Zsófi boszorkány-e, vagy sem.

– Apát urunk alszik − szólalt meg egy érces hang. Egy magas, sovány férfi lépett ki a tömegből, fekete köpenyének ujján és csuklyája hajtókáján arany csillagok szikráztak a fáklyák fényében. – Nem fogjuk ilyen csip-csup ügyek miatt felébreszteni! Majd holnap lefolytatjuk a tárgyalást. Addig bezárjuk ezt a… – nézett végig Zsófin, elbizonytalanodva, majd megtalálta a helyes kifejezést. – Bezárjuk ezt a teremtést a Csonka-toronyba.

Imi egy pillanatra megkönnyebbült. A tárgyalás talán még mindig jobb, mintha a népharag itt a nyílt színen vetné máglyára Zsófit. De hamar elveszítette a reményt. A tömeg őrjöngeni kezdett, halált akart, ítéletet azonnal. A fekete csuhást se kellett sokáig biztatni.

– Non cras, quod hodie* – mormogta maga elé, majd megint csak eldördült a hangja. – Van itt valaki, aki bizonyítani tudja, hogy ez az ifjú boszorkány?

– Itt vagyok! – húzta ki magát egy toprongyos vénasszony, és előrelépett a tömegből. Jelentősége teljes tudatában húzta ki magát. – Én mindent láttam, Menyhárt mester! – hajolt meg a csuklyás előtt.

– És mit láttál? – bődült el a férfi, de olyan erős hangon, hogy nem volt teremtett lélek, akiben meg ne állt volna az ütő egy pillanatra. Kivéve a vénasszonyt. Felszegte a fejét, és mint a tévében azok a sztárocskák, akikre egy pillanatra rávetül a reflektorfény, pont úgy kezdte előadni magát.

– Hát, nagyságos uram, épp a Mocsáros mellett sulykoltam a ruhát, mert igen jó ott a sodrás, se nem erős, se nem gyenge, úgy viszi ki a mucskot a kapcából, hogy patyolat lesz azonnal.

Menyhárt mester idegesen intett a kezével, hogy hagyja már abba az asszony ezt a hablatyolást, mire az összekapta magát egy kicsit, és folytatta:

– Na, éppen elvonultam a bokorba, dolgom végezni, amikor látom, hogy egy legínyke fut le a dombon. De hát csak úgy szalad le a hegyrűl, de úgy szalad, hogy a talpa nem érint egyetlen fűszálat sem. Jött, jött a zsombékos fölött, szinte repült, de már ekkor gyanús volt nekem, csak nem tudtam, hogy mi az, ami nem Istentől való rajta.

– És mi volt? – kérdezte Menyhárt mester Zsófi arcát pásztázva.

– Hát az – bökött göcsörtös ujjaival Zsófi felé a banya –, hogy ez nem legíny, hanem lejány!

A tömeg felhördült, mindenki közelebb húzódott Zsófihoz, hogy jobban szemügyre vegye. A vénasszony élvezve a sikerét még nagyobb hévvel folytatta:

– De csak látszatra az! Szűz Mária úgy segítsen meg, nem rendes lejány az ilyen! Mert amikor szelelt lefelé a hegyről, akkor is férfiruhába’ öltöződött, igen furcsa felöltőbe, mifelénk nem viselnek olyant, de még talján, francúz földön sem. A haja meg! Isten bocsássa meg – vetette a vénasszony a keresztet –, hát láthassa azt mindenki, hogy olyan rövidre van vágva, mint a mangalica sörtéje, na, rendes férfiember ilyent nem hord, asszonyállat meg főleg nem, csak valami varázslatos teremtmény.

Zsófi, mintha szólni akart volna, de a csuklyás egy mozdulattal leintette.

– Honnan tudod olyan biztosan, hogy lány? – kérdezte, és gyanakvóan méregette Zsófi rövidre vágott frizuráját.

− Hát, mert láttam − folytatta a vénasszony −, mert ez levetkőzött – mutogatott horgas ujjával Zsófira −, de le ám, tiszta pucérra! Olyan mezítelen volt pont, mint mikor az anyja méhibűl kigyütt, ha egyáltalán volt anyja ennek az ördögfattyának. De nem volt, tudom én! Jól tudom én, honnan való!

A tömeg felhördült, és Imi hiába kémlelt körbe, nem látott egyetlen együttérző arcot sem. Minden test megfeszült, minden indulat Zsófi felé irányult. És a vénasszony még mindig nem hagyta abba. A tömeg hőbörgése csak még jobban felcsigázta az előadókedvét.

– Én már akkor tudtam, hogy kicsoda ez, amikor megláttam anyaszülten! – böködött Zsófi felé ismét a vénasszony. – Meluzina lánya ez, a gonosz folyóboszorkányé!

– No, no… − morrant egyet a fekete csuklyás –, mit tudsz te Meluzináról, asszony?

– Ó, sokat! Nagyon sokat – húzta ki magát a vénasszony. – A múlt télen rajnai naszádosok ragadtak itt, mert hamarabb beállt a tél, mint gondolták, és nem tudtak továbbhajózni. Ők beszéltek a gonosz sellőkirálynőről, akinek minden ivadéka hallá tud változni, hogy aztán megrontsa a vizeket. Ahol Meluzina leánya megjelenik, ott megfeketedik a víz, azután ezüstszínű lesz a sok haltetemtől, és végül fekete megint, mert az éhség elveszi a halászok eszét, s a folyónak mennek mind.

A tömeg felmordult, és láthatóan félelem járta át az embereket. Sokan voltak halászok, de más, egyszerű polgárok is, sokan emlékeztek a legutóbbi pestisjárványra, ami alig egy évtizede pusztított Budán.

– De tudod-e valamivel bizonyítani is, hogy ez a leány Meluzina gyermeke?

– Már hogyne tudnám! – vágta ki a vénasszony. – Elég csak ránézni a csillogó halbőrére! De nem csak az volt! Irgalmas Atyám, nem bizony! Mer’ láttam én mást is, alighogy leért a Duna partjára, átbucskázott a fején egyszer, és uszonyai nőttek!

A tömeg felhördült, és a félelemtől kicsit mindenki hátralépett, így mintha lazult volna a kör Zsófi körül.

– Pont olyan lábai nőttek, mint a békának! – fokozta a vénasszony a feszültséget. – Aztán átbucskázott másodszor, akkor meg halszeme lett! Meg kopoltyúja is nőtt, kellett, hogy nőjön, mert mikor bevetette magát a vízbe, nem jött fel egy fertályóráig sem.

A tömeg már őrjöngött, Imi mellett egy kismama összeesett az izgalomtól. Egy idősebb, kereskedőforma férfi kapta el, hogy meg ne üsse magát. A feszültséget szinte tapintani lehetett, de a vénasszony még mindig nem hagyta abba.