Boszorkányörökség
Author: Kovács Kornélia
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: boszorkány; boszorkányság; bűbáj; bűbájos; mágia; varázslat; boszorkányörökség; boszorkányüldözés; fantasy; urban fantasy; ifjúsági; gyilkosság; nyomozás; titkok; mitológia
Publisher: Kiadja a Helma Könyvek 2026. 04. 20.

Table of Contents

- Köszönetnyilvánítás
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Két nappal később

Kovács Kornélia

Boszorkányörökség

Kovács Kornélia

Boszorkányörökség

Bűbájosok krónikái
első rész

© Kovács Kornélia 2026.

Kiadja a HELMA Könyvek

A könyvet kiadja a HELMA Könyvek

Cím: 2049 Diósd, Hársfa utca 5/2.

Telefon: +36 (1) 8555-333

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Könyvek ügyvezetője:

Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma: 2026. szeptember

ISBN 978-615-113-169-5

Copyright

Borítóterv: Bakó Lilla

Olvasószerkesztő, korrektor: Sütő Éva

Szerzői jog – Copyright: 2026 by © Kovács Kornélia

Minden jog fenntartva – All right reserved

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert. A könyv bármely részletének a közléséhez, bármilyen céllal, a kiadó írásbeli engedélye szükséges, kivételt képeznek a Helma Kiadó és az MKMT mozgalom hivatalos bloggerei, akik 600 (azaz hatszáz) karakter erejéig szabadon idézhetnek a könyvből.

Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Két nappal később

Köszönetnyilvánítás

Külön köszönet Sütő Évának (Sky), aki meglátta a
csiszolatlan gyémántot a kéziratban
és Dvariecki Bálintnak, a Helma kiadó vezetőjének,
akitől lehetőséget kaptam a megjelenésre.

Hálásan köszönöm a hozzám közelállóknak, akik még a „nyers” szöveget olvasták és mindig bíztattak.

Édesanyámnak, Gabinak, Anikónak, Evelinnek,

Anitának, H. Gabinak és Emesének.

Köszönöm a megerősítéseket és a véleményeket
az előolvasóimnak!

A Helma Könyvek Kiadó fiatal bloggereinek:

Noéminek, Biankának, és Zitának.

Köszönet továbbá

Nikinek, a könyvelvonó bloggerének,
valamint Hanninak, és Zolinak.

Végül, de nem utolsósorban a férjemnek,
aki kitart… egy boszi mellett.

A boszorkányok köztünk élnek.

Akár hiszel bennük, akár nem.

Első fejezet

Torony tarot lap: a magad köré épített
biztonságos falak leomlanak,
mert hazug szavak tégláiból álltak

A

Greenhole-i Megyei Könyvtár csöndjében csak a nagy falióra ütemes kattogása hallatszott. A mai nap mintha a szokásosnál is hangosabb lett volna, de talán csak Mia Walsh számára. A világosbarna, kopott íróasztal mögül, minden eddiginél jobban figyelte a másodpercmutatót. Az olvasóteremben ülő emberek ügyet sem vetettek a monoton ketyegő szerkezetre, míg Mia már maga sem tudta, mit vár jobban? Hogy barátnője, Sarah, időben megérkezzen, vagy késsen el! Szerette a könyvtári kisegítő diákmunkáját. Amikor ideje engedte, olvasott, de most annyira összeszűkült a gyomra, hogy még egy könyvet sem tudott kinyitni. A naptárra pillantott. Sarah a 2000-es évszám minden nullájából bárgyú mosolygós arcot rajzolt. Felsóhajtott, tekintete megint az órára tévedt. Egy pillanatra eljátszott a gondolattal, vajon megállíthatná-e az időt? Farkasszemet nézett a mutatóval, végül pislantott, és a szerkezet egy hangosnak tűnő, végzetesen lomha mozdulattal, elütötte a négyet. Abban a pillanatban az ajtó kinyílt és Sarah boldogan lépett be rajta, egy jó hangos, „Nem késtem el, ugye?” mondat kíséretében.

– Ssshhh! – intette csendre barátnőjét. – Időben jöttél. Köszönöm, hogy leváltasz! – tette hozzá kissé tétován.

– Ugyan, semmiség! – vette most már suttogóra a hangját Sarah is. – A legfontosabb, hogy a barátnőm megtalálja a lelki békéjét! – mosolygott Miára, de nem tudta a szeméből elrejteni az aggodalmat.

– Nos… – kezdte Mia – reméljük, tényleg sikerül megoldást találni, ami nem az lesz, hogy feláldoznak valami oltáron…

Sarah félrehúzta a száját.

– Ne csináld már! Ő csak egy jósnő. Talán tud segíteni… a kis problémádon – akadt el a mondat végére a szőke lány.

Mia nem akart a részletekbe belemenni. Elköszönt a barátnőjétől, miközben odacsúsztatta neki a táblacsokit, amiért egy órával hamarabb leváltotta.

– Ugyan, nem kellett volna! – kis szünet után kuncogva hozzátette – Na jó, de! Holnap találkozunk! – integetett barátnője után, magáról megint megfeledkezve.

A könyvtárban ülők egy emberként vetettek rosszalló pillantást Sarah-ra. Nem tudták eldönteni, hogy hangoskodásával, vagy az aranyszőke, derékig érő hajával és miniszoknyájával vonja el jobban a figyelmet.

Mia nagy levegőt vett, ahogy kilépett az ajtón. Első gondolata az volt, hogy egy fenéket megy el a jósnőhöz, akit jóformán Sarah erőszakolt rá! Majd kamuzik valamit a barátnőjének. De ismerték egymást annyira, hogy rögtön lebukjon, ha füllent. A visszatérő rémálmára pedig mindenképpen megoldást akart találni.

„Végül is, maximum nem tud segíteni. Akár még egy békát is lenyelnék, csak szűnne meg a rémálmom!” – morfondírozott magában a buszváróban. Nem sokat kellett várnia, mégis úgy érezte, hogy a szokásosnál is lassabb a közlekedés, nagyobb a dugó. Hol barna lenvászon szoknyájáról söpörgette le a szöszöket, hol hosszú, vörös tincseit piszkálta. Elővette a táskájából a papírfecnire felírt nevet és címet: „Marie Mama jósdája” – olvasta magában. Tiszta hülyeség!

Már azt sem tudta, magára vagy Sarah-ra mérges jobban!

A buszról leszállva elővette a könyvtárból kölcsönzött térképet, mintha nem tudná, hová is kell pontosan mennie. Húzni akarta az időt. Aztán megrázta magát, elindult, egyenesen a jósdába.

A kaputelefon megnyomása után néhány másodperccel, egy kellemes hang szólt bele.

– Máris nyitom, Mia kedves.

A lány az első döbbenet után, amiért a jósnő pontosan tudta a nevét, hamar rájött, hogy időpontkérésnél bemutatkozott. Nyilván tudta, kire számítson. Nincs ebben semmi misztikum!

Némi halk kulcscsörgés után, teljes valójában előtte állt Marie mama. Hosszú, bordó ruhája, a földet seperte. Leginkább a középkori nemes hölgyek divatjára emlékeztette Miát. Fekete szeme szinte ragyogott és sugárzott belőle valami, Mia számára megmagyarázhatatlan. A lány megdermedt egy percre. „Lehet, hogy ez a jósnő mégis boszorkány? – tűnődött magában. – Szinte csak a süveg hiányzik róla!” A hölgy gyengéden megfogta a karját, beinvitálta a lakásba.

– Remélem, nem bánod, hogy a felesleges kellékeket elpakoltam. Tudod, az csak a hangulat kedvéért kell, a laikusoknak. Nekünk elég lesz a kártya és némi füstölő – mondta, miközben elhúzta a szoba bejárata elől a vastag, bársony sötétítőt.

A térelválasztó roppant tömegével különös hangulatot adott már magában is, a szobának. Mia furcsállotta, amit a jósnő mondott, ahogy viselkedett vele, de arra gondolt, hogy a bizalmába akar férkőzni. Egyszerű, pszichológiai trükkökkel próbálja majd megtéveszteni.

„Na, jó – gondolta magában. – Benne vagyok a kis játékában!”

A szoba közepén egy köralakú asztal állt, szemben egymással két szék. Az asztalt egy lila selyemterítő díszítette, a közepén egy körberajzolt, fehér, ötágú csillaggal. Miának rémlett, hogy korábban látott már ilyet, de nem tudott visszaemlékezni, hogy hol. Körülnézett a szobában. Az egyik sarokban egy kis emelvény állt, amolyan oltárféle. Néhány kellék, gyertyák, kehely, tálkák, mindenféle kövek, kristályok és egy díszes kés volt kipakolva rá. Azonnal eszébe jutott a viccelődése Sarah-val, a feláldozásról. Nagyon remélte, hogy a kés csak dísz! Néhány polcon, üvegekben, mindenféle növények, feltehetően gyógyfüvek és fűszerek sorakoztak. Némelyik üvegen díszes, fém pajzs csillogott, vélhetően latin felirattal.

Marie megmutatta Miának, hova üljön. A nő vele szemben foglalt helyet, mosolyogva nézett rá.

– Úgy látom, tetszik az oltárom. Nos, miért jöttél hozzám? Hallgatlak!

Mia úgy érezte, gombóc nőtt a torkába. Idegesen gyűrögette az aprócska fodrot a szoknyáján, de végül belekezdett a mondandójába.

– Úgy egy-két hónapja, nyugtalanul alszom – kezdte tétován. – Van egy visszatérő rémálmom.

Az asszony meggyújtott egy füstölőt. Mia felkapta a fejét a gyufa sercenésére. A parázsló pálcika fényébe meredve folytatta.

– Anyám, nagyanyám és én, Hutterwoodban vagyunk, a nagyim házában, a konyhában.

– Hutterwoodban éltetek? – szakította félbe a jósnő. – Az nincs annyira közel. Autóval is bő órányi az út.

– Igen, ott éltünk – válaszolt Mia, majd folytatta. – Mindhármunk előtt egy-egy csésze van, teafűvel. Mindenkié más. Ez látszik a füvek színéből, a mennyiségből…

– A nagyid biztosan sokat tanított neked a gyógynövényekről! – mosolygott elismerően Marie, miközben már a kártyát keverte.

– Igen, ez így volt – merengett el Mia.

Meglepetésére jó érzések öntötték el, amikor az emlékek felidéződtek benne.

– Szóval, a nagyanyám leforrázza a füveinket, közben beszélgetünk, nevetgélünk. Ahogy visszafordul a tűzhelyhez, valami furcsa foltot látok a hátán. „Nagyi, mi az a hátadon?” kérdezem, de ijedten látom, hogy a folt terjedni kezd és vörös! – állt meg egy pillanatra a mesélésben a lány.

Mély lélegzettel próbált erőt gyűjteni a folytatáshoz.

– Csak nyugodtan! – bíztatta Marie. – Nem kell sietni!

Mia arcán végiggördült egy könnycsepp. Reszkető hangon, de folytatta a mesélést.

– Ahogy megfordul, egy kés áll ki a mellkasa közepéből. Nem szokványos, sosem láttam ilyet nála. Felugrok az asztaltól és sikítok! Ilyenkor, általában a valóságban is. A nagyim az asztalba kapaszkodva lerántja a csészéjét, kiömlik a teája. Anyám valahogy eltűnik, egyszerűen nincs már ott, de a csészéje üresen áll, mintha máris kiitta volna! Dermedten hajolok az összeesett nagyanyám felé, aki annyit mond, „Minden rendben lesz, megoldod Mia!” Majd... majd... meghal és... és ahogy elhagyja az utolsó lélegzete a testét, egy velőtrázó, gonosz kacaj hallatszik valahonnan. Erre rendszerint felébredek és nemigen tudok visszaaludni. A kialvatlanságtól és a rémálomtól lassan kikészülök!

Mia előkotort egy zsebkendőt a táskájából, kifújta az orrát. Marie szomorúan nézett rá. Nyújtotta a paklit.

– Keverd meg a kártyalapokat!

Mia szinte motorikus mozdulatokkal tett eleget a kérésnek, majd visszaadta Marie-nek. Ő elkezdte kitenni a lapokat. Lefelé fordította, majd előbb Mia álmát kezdte el elemezni.

– Nos, Mia, ha jól értem, a nagyanyádat meggyilkolták...

– Nem! – csattant fel a lány! – Nem jól érti! Az csak az álmomban van! A nagyanyám nyolc évvel ezelőtt, infarktusban hunyt el – mondta Mia, a karját maga előtt összefonva.

Legszívesebben felpattant és elviharzott volna, de azt gondolta, ezzel csak megkönnyítené a jósnő dolgát. Inkább kivárta, mi lesz a kínos szituáció vége.

– A nagyanyádat, Clarát, meggyilkolták – mondta a jósnő, határozottan.

– Honnan tudja a nagyim nevét? – képedt el Mia. – Persze, biztos kimondtam! – húzta gúnyos mosolyra a száját.

– Nem, nem mondtad! Szeretném, ha meghallgatnál, ahogy én is meghallgattalak téged. Az álmod és a kártya nem hazudnak!

Felfordította az első lapot, amin az Ördög volt.

– Ezek csak eszközök, hogy meglássam a múltat, beleleshessek a jövőbe és megértsük az összefüggéseket, itt, a jelenben.

– Azt akarja velem elhitetni, hogy meggyilkolták a nagyanyámat? – fortyant fel a lány.

– Talán, eddig nem mondták el a szüleid az igazságot, hogy megvédjenek – mondta a jósnő, a kártyalapokat pakolgatva és elemezve. – Az álmodban a nagyanyád kiborította a csészéjét, de nem maradt nyoma a szétfolyt teának, igaz?

Mia foghegyről válaszolt.

– Igen, igaz.

– Ez azért van, mert az erejét, valaki illetéktelen vette át... – ezzel megfordított még egy lapot.

A Hold volt rajta.

– Az erejét? Miféle erejét? – hüledezett Mia.

– A boszorkányerejét, természetesen!

– Boszor... na, jó, ezt most hagyjuk abba! – pattant fel Mia a székről, de mielőtt elindult volna, Marie gyorsan folytatta.

– Édesanyád nincs jól, mióta meghalt a nagyanyád, igaz? – nézett a Holdat mutató kártyára, ami a bizonytalanságot szimbolizálta. – Mintha nem lenne a régi önmaga! Mintha egy másik ember lenne. Erős gyógyszereket szed, de nem a teste beteg, hanem a lelke! – mondta teljes komolysággal Marie.

Miára nézett, aki teljesen összezavarodva állt. Az elhangzottaktól leroskadt a székre.

– Anyám, a nagyanyám halála óta, antidepresszánsokon él. Azt hittük, csak átmeneti! – fújt egy nagyot, mintha megkönnyebbült volna azzal, hogy ezt is elmondhatja.

– Az ok, amiért édesanyád megváltozott, nem a nagyanyád halála! Sokkal inkább a főzet, amit álmodban is ivott!

– A főzet, amit álmomban ivott? Ennek semmi értelme! – rázta a fejét Mia.

– Ne haragudj rám, húgom! – kezdett bele újra Marie.

Mia a szemét forgatta a bizalmaskodó „húgom” szó használata miatt.

– Miért is kellene egyáltalán haragudnom?

– A saját főzeted az álmodban, az érintetlen, igaz?

Mia rövid ideig kutakodott az emlékezetében, kis habozás után azt mondta.

– Nem nyúltam hozzá, azt hiszem.

A jósnő lehajtotta a fejét és megtámasztotta homlokát az összefonódó ujjain.

– Milyen ostoba boszorkány vagyok! Nem ismerek fel egy beavatatlant. Bocsáss meg! A korodnál fogva azt hittem, már rég tudatában vagy a bűbájos erődnek!

Mia ekkor hisztérikusan kezdett el nevetni.

– Ez valami átverés, igaz? Hol vannak a kamerák? – fordult körbe a szobában, rejtett kamerák után kutatva. – Biztosan Sarah találta ki!

– Mia – kezdett bele újra Marie –, ezt nem tőlem és pláne nem így kellett volna megtudnod...

– Mit? – vágott bele a nő szavába, levegő után kapkodva.

– Ahogy én, úgy te is boszorkány vagy. Amikor felhívtál, hogy segítséget kérj, már éreztem az erődet. Meglep a beavatatlanságod!

– Hagyja abba, kérem, ezt a nevetséges ostobaságot! – követelte Mia és sírni kezdett. – Boszorkányok nem léteznek! Hagyja abba! Könyörgöm! Kifizetem és felejtsük el egymást!

A táskájában, a pénztárcája után kezdett kutatni. A jósnő szeme haragosan villant.

– Nem gondolod, hogy pénz fogadok el egy bűbájos testvéremtől? – mondta felháborodva. – Segíteni akarok neked, Mia! Nem tudom, hogy mibe keveredtél, pláne így, beavatatlanul, de hamarosan benne leszel nyakig, az biztos!

Megfordította az utolsó kitett lapot, amin a Torony volt.

– A rémálmaid akkor fognak megszűnni, amikor elindulsz az utadon.

– Mégis, milyen úton induljak el? – kérdezte még mindig zihálva Mia.

– Vissza kell térned a gyökereidhez! Ki kell derítened az igazságot, a nagyanyád haláláról! Jaj, de nehéz helyzetben vagy, kicsikém!

Anyádra nem számíthatsz, nagyanyád pedig halott...

– Kösz az infót, eddig fel sem tűnt. Hála az égnek, apám is van! – vágott oda gúnyolódva Mia.

– A szüleid elváltak – tette hozzá a jósnő. – Édesanyád mentális leépülését nem tudta elviselni az apád.

Mia nem akart hinni a fülének!

– Honnan tudja ezeket? Ilyen nem létezik!

– Még egyszer mondom, hogy boszorkányok vagyunk! Tetszik vagy sem! Fel kell ébredned, fel kell, hogy nőj, a feladathoz, Mia!

A jósnő felállt a székből. Szinte félelmetesen magasodott Mia felé, aki most már egészen kicsinek érezte magát.

– Hiába próbálod elnyomni magadban az erődet! Egy darabig menni fog, de ha elszabadul, pusztítóbb lesz, mint gondolnád! Mindig megmagyaráztad azokat a dolgokat, amik körületed történtek, igaz? A megérzéseidet. Azt, hogy néha reménytelennek tűnő helyzetből vágtad ki magad. Talán a szépségedre fogtad a személyes bűverődet, de ez jóval több annál, mint aminek hitted!

Mia szaporán vette a levegőt. Szeretett volna közbeszólni, vagy leállítani Marie-t, de a jósnő könyörtelenül folytatta.

– Csak ténferegsz, ahelyett, hogy valóban élnél, bár ez javarészt nem a te hibád. Nem lehet az életcélod meghúzni magad és anyádat ápolni egész életedben! Tudom, hogy azért jöttél, hogy megnyugvást találj. De én nem azért vagyok Marie mama, a jósnő, hogy azt mondjam, amit hallani akarsz! A legfontosabb, hogyha nem használod az erődet, előbb-utóbb más fogja használni. Méghozzá rosszra!

Mondandója végeztével, Marie elfordult tőle és a polchoz ment. Mia megsemmisülve ült a széken. Jobban össze volt zavarodva, mint ezidáig. Az asszony, néhány üvegcséből, gyógyfüveket pakolt egy kis papírzacskóba. A késsel rajzolt egy kört a nyitott tasak felett és mormolt valamit. A kis szertartás után odafordult Miához, átnyújtva a zacskót.

– Ebből forráz le egy kávéskanálnyit, majd hagyd állni, öt percig. Idd meg lefekvés előtt. Körülbelül három estére elegendő adag van benne.

Mia bizalmatlanul vette el.

– Csak egy kis nyugtató teakeverék. Nem drog és szarvad sem nő tőle! – mondta Marie, mintha csak olvasott volna a lány gondolataiban. – Szerezz be ametiszt kristályt vagy vörös jáspist! Ha lehet, mindig hordd magadnál! Füstölj cédrussal és égess világoskék gyertyát lefekvés előtt! – zárta a mondandóját, egy barátságos mosollyal.

Mia elvette a kis papírzacskót. Megcsapta a fűszerek és gyógyfüvek keverékének illata. Eszébe jutott a nagyanyja. Az ő konyhája volt mindenféle füveknek és fűszereknek a kifogyhatatlan tárháza! Még a főzéshez és sütéshez is gyakran használta azokat. Varázslatosan finom ételeket készített, amelyek nemcsak a testet, de a lelket is jól lakatták, vagy éppen gyógyították.

– Azt hiszem, most azt kellene mondanom, hogy köszönöm – állt fel a székről Mia.

– Nyugodtan maradj még, ha szeretnél!

Mia tétovázott egy darabig. Az órájára nézett, majd elköszönt. Időben akart hazaérni az édesanyjához. Marie szótlanul kísérte ki, hangtalanul búcsúztak el, egy pillantással, egy biccentéssel. Ahogy a lány kilépett az ajtón, üde szellő legyintette meg az arcát, ami még szinte lángolt a sírástól. Egyelőre úgy érezte, hogy egyik rémálomból a másikba csöppent!

Boszorkányok! – suttogta maga elé, ahogy az utcán sétált. – Ez az egész, akkor is képtelenség!

Marie visszament az asztalhoz, ahol a kártyát vetette. Aznapra már nem volt több „ügyfele”. Végignézett a korábban kiterített lapokon. Felvette a Tornyot ábrázoló lapot és nézegette.

– Jó nagy slamasztikába fogsz keveredni, kislány! Jó, hogy hozzám jöttél. Talán, tudok segíteni!

Átsétált egy másik helyiségbe, egyenesen a telefonhoz. Tárcsázott. Néhány csörgés után megszólalt a vonal másik végén egy női hang.

– Ott járt a lány? – kérdezte kíváncsian.

– Igen, most ment el! Azt hiszem, mindenben igazad volt. Azt tettem, amit kértél, de készüljetek! A Torony lapot húzta utolsónak, gondolom nem kell magyaráznom. Helen? Vele minden rendben lesz, de fontos, hogy jól időzítsünk!

Második fejezet

Éjfélt ütött az óra… vajon varázslat, bűbáj ideje, vagy a sötétség uralja…

M

arie mamától való távozása után, Mia úgy döntött, gyalog megy hazáig. Szüksége volt arra, hogy kitisztuljon a feje. Sarah biztos számon fogja kérni, hogy mire jutott a jósnőnél. „El kell indulnom az utamon…” – ismételgette magának, miközben hitetlenkedve felhúzta a szemöldökét.

Beugrott a sarki boltba, vett némi friss gyümölcsöt, péksüteményt. Tudta, ezzel remekül elterelheti az anyja figyelmét arról, hogy miért érkezett a szokásosnál később haza. Már évek óta felcserélődtek a szerepek köztük. Mia próbálta összeszedni a gondolatait, hogy mi és hogyan történt, miután elvesztette a nagymamáját. A feje is belefájdult az erőlködésbe, nem beszélve arról, hogy elérzékenyült az emlékektől.

Nagyanyja halála után az anyját, Helent, egy ideig pszichiátrián kezelték. Ha igaz, hogy a nagyanyja gyilkosság áldozata lett, akkor sokkal érthetőbb anyja szélsőséges reakciója. Hogy előle miért titkolták, az is egyértelmű. Alig múlt tizenegy éves akkor. Aztán anyja betegsége mindent megváltoztatott. Apja, Frank, minden igyekezete ellenére sem tudta tovább nézni, neje lelki sorvadását. Anyagilag jelentősen támogatta őket, de hivatalosan elváltak. Mia ezután úgy nőtt fel, hogy a házban a bejárónők, anyja fiókjában pedig a gyógyszerek váltották egymást. Hol jobban volt, hol rosszabbul. Sokszor azzal vigasztalta magát, van ennél rosszabb is. Elvégre Helen, ahogy már egyre inkább szólította „anya” helyett, elvegetált. Mégis, rendre felébredt benne valami anyai ösztön. Folyton meg akarta óvni Miát, mindenféle rossztól. A lány sokszor hagyta abban a hitben élni, hogy ez maradéktalanul sikerült neki.

Fújt egy nagyot, ahogy a házuk kapujához ért. A táskák elszorították a kezét, mélyen belevágtak a bőrébe. Letette a holmit az ajtó előtt, megtapogatta az arcát. Már nem volt forró, talán nem is látszik rajta, hogy sírt. Lenyomta a kertkapu kilincsét és újra a régi, félig anya, félig lánya szerepben találta magát.

– Megjöttem! – nyitott be az ajtón és próbálta a szokásosnál is derűsebbre venni a hangját.

Szétnézett a házban, Helent keresve. Ez idő tájban anyja a nappaliban, a TV előtt szokott pihenni. Onnan most nem szűrődött ki se zaj, se fény. A kis előszobából balra, a konyha nyílt, ahol égett a lámpa. Helen megjelent az ajtóban, egy csésze tea kíséretében. Most is a megszokott, nagy, fehér kardigánja volt rajta. Mindig ebbe burkolózott bele, mintha állandóan fázna. Vékony alkata szinte elveszett benne. Egyetlen mozdulattal söpörte ki arcából a sötétbarna, hullámos tincset.

– Szervusz, kicsim! – köszönt Helen, majd az órára pillantott. – Tovább maradtál. Minden rendben? – kérdezte, majd egyik kezével Mia arca és homloka felé nyúlt.

Hiába, az anyai ösztönök! Azokat semmi nem tudja elnyomni, még a nyugtatók sem! Mia egyből arra gondolt, ha még most is meleg lenne az arca, az lenne a totális lebukás.

– Hiszen neked hőemelkedésed van! – mondta döbbenten az asszony.

– Ugyan anya, semmi bajom! Csak sétáltam egy nagyot hazafelé és kimelegedtem. Ezt nézd! – nyitotta szét az egyik szatyrot, hogy anyja is lássa a tartalmát. – A kedvencedből, a francia croissant-ból is hoztam!

Mia belül remegett az izgalomtól, hogy vajon sikerült-e lerázni magáról az anyja további kíváncsiskodását.

– Szerintem, gyorsan egyél a teád mellé, míg finom, puha.

Helen mosolyogva lenézett a csészére.

– Próbálunk egy-két gyógyszert kiváltani gyógyhatású teákkal – mondta mosolyogva, kis büszkeséggel a lányának.

– Próbálunk? – hökkent meg Mia. – Ki az a mi? Az orvosod, tud róla?

– Természetesen! Dr. Turnert informálom mindenről – mondta Helen kicsit megsértődve. – Évek óta szedem ezeket a vacak gyógyszereket. Tisztában vagyok azzal, hogy nem hagyhatom abba, egyiket sem, egyik pillanatról a másikra. Bármennyire is ostobának és életképtelennek gondoltok néha, nem vagyok az! – duzzogott.

Mia kicsit elszégyellte magát, de meg is lepődött azon, hogy az anyja így a sarkára állt.

– Rendben, anya, ne haragudj! Csak féltelek! – mondta, majd nyomott egy puszit az arcára. – Nos? Croissant? – vette ki az illatozó péksüteményes zacskót a táskából.

Helen szája mosolyra húzódott. Karonfogva lányát, bementek a konyhába. Míg az asszony letelepedett a finomsággal az asztalhoz, Mia elpakolt. Ekkor toppant be Isabella, a házvezetőnőjük.

– Jaj, Mia kisasszony, én is elraktam volna!

– Semmi baj, Isabella, már véget ért a munkaidőd és azt hiszem, programod van! – mondta mosolyogva Mia.

Arra utalt, hogy a lány, a szokásosnál csinosabb ruhát vett fel a „dolgozós" farmer-póló kombó után, hosszú fekete haja pedig nem volt szigorúan összefogva, hanem csábosan hullott a vállára.

Isabella kicsit elpirult.

– Jó szórakozást! – mondta Helen is, egy mosoly kíséretében.

– Köszönöm, asszonyom. Holnap reggel jövök! – integetett mosolyogva, mielőtt kilépett az ajtón.

– Bírom Isabellát – mondta Mia, miközben ő is épp beleharapni készült a croissant-ba.

– Nagyszerű segítség és nagyon jól főz. Szinte boszorkányosan! – nézett a távozó lány után Helen.

Mia, ennél a mondatnál, félrenyelte a szájában lévő falatot. Köhögése közben, gyorsan valami innivalót keresett, mert azt érezte, megfullad. Kapkodásában, az anyja csészéjét próbálta felvenni, hogy ihasson, de kiborította.

– Mia! Mit művelsz? Az a gyógyteám! – kiáltott fel Helen, de ahelyett, hogy elöntötte volna a düh, visszaroskadt a székre és majdnem elsírta magát.

A lány, miután némi csapvízzel enyhített a fuldoklásán, abbahagyta a köhögést és megpróbált bocsánatot kérni. Anyja ekkorra megint depresszív állapotba zuhant.

– Hagyj most, kicsim! Nincs semmi baj, csak…csak pihenni szeretnék.

Mia csalódottan állt a konyhában, a távozó Helen után nézve. Most valószínűleg beszedi a nyugtatóit és reggel úgy kel fel, mint aki azt sem tudja, melyik évszázadban él. Pedig egész jól volt! Elöntötte a düh és a fájdalom. Próbálta visszatartani a könnyeit. Dühös volt magára, az anyjára, akinek pont ezt a szót kellett használnia Isabella főzőtudományára. Sőt, még Isabellára és a félrenyelt ételre is mérges volt. Úgy érezte, fel fog robbanni! Hirtelen enyhén izzani, majd villódzni kezdett a lámpa, egy másodpercre sötétség lett, aztán újra világos.

„Biztos valami áramkimaradás féle” – mormolta maga elé.

Gondolni sem akart Marie szavaira a visszatartott erőről, meg annak pusztító mivoltáról! A pakoláskor csak ledobta a táskáját az asztalra. Fel akarta tenni a fogasra, de idegességében megrántotta és kiborult belőle minden. A Marie által adott kis teászacskó is. Mia mérgesen kapta fel. Minden más kíséretében visszagyömöszölte a táskába. „Mára elegem van a teákból, a boszorkányokból, meg mindenből!” Zuhanyzás után még egy pillantást vetett édesanyjára. Már elaludt. Szerette alvás közben nézni. Olyankor semmi nem árulkodott arról, hogy egy pszichésen labilis asszony. Olyannak tűnt, mint régen. Azelőtt, hogy a családja élete fenekestől felfordult volna. Egy darabig még nézte az alvó édesanyját, a régi emlékeken mélázva, majd nemsokára ő is nyugovóra tért.

Az éjszaka közepén Mia pokoli fejfájással ébredt. Csak azért nem bánta, mert épp a rémálmában volt. Megint. De most, mintha valaki leütötte volna! Létezik olyan, hogy az álombéli ütés miatt fáj a feje? Nem bírt gondolkodni a saját kérdésén. Kivonszolta magát a konyhába és a gyógyszeres dobozban kutakodott. Hamar megtalálta a fájdalomcsillapítót. Míg bevette egy pohár vízzel, az órára nézett. Pont éjfélt mutatott! „Tisztára, mint egy rossz horrorfilmben!” – mondta magának, álmosan pislogva. Pillantása, a fogason lógó táskájára esett. Eszébe jutott, hogy tömött bele mindent este, a teát is. „Végső soron... – morfondírozott magában – mi baj lehet, ha iszom egy csészével?” Nem sokáig gondolkodott, feltett forrni egy bögrényi vizet, némi keresgélés után ráakadt a kis zacskóra is. „Egy kávéskanállal!” – ismételte Marie szavait. A táskájába rejtette újra a zacskót. Leforrázta a teafüvet. Egy darabig nézte, ahogy a gőz felszáll a csészéjéből. Kicsit közelebb hajolt. Régi emlékek törtek utat maguknak, amelyek a nagymamája konyháját idézték. Hirtelen hideg borzongás futott végig rajta. Mintha valaki a nevét mondta volna. Messziről, messzebbről, mint azt kilométerekkel vagy ép ésszel mérni lehet. „Csak képzelődőm! – mondta, megpróbálva teljes higgadtságot magára erőltetni. – Ki kell vernem ezt a butaságot a fejemből!”

Lassan elkortyolgatta a teát, közben pedig azon gondolkodott, hogy elmegy Hutterwoodba és utánajár a dolgoknak. Ha Marie igazat mondott a nagyanyja halálával kapcsolatban, akkor ott megbizonyosodhat róla. Elvégre nem kérdezheti meg az anyját, hogy a nagyit tényleg megölték-e. Mélyen, legbelül, irtózott ettől a gondolattól, hogy hazugságban élt évekig! Be akarta bizonyítani, hogy a kis világ, ami körülötte volt, az valódi. Az ember ösztönösen védi azt, amiben hisz!

„Csak néhány kortyot! Kérlek, megnyugszol tőle!” – hallotta az anyja hangját a fejében. Aznap történt, amikor a nagyija meghalt. Mintha egy pillanatra, nyolc évvel azelőttre csöppent volna vissza. Olyan furcsa volt ez az emlék, mintha valamiért el kellett volna felejteni az egészet és most újra itt van. Megrázta magát! „Nincs ebben semmi különös – gondolta. – Anya csak azt akarta, hogy ne sírjak és nyugodt legyek” – hessegetett el magától minden egyéb gondolatot.

Miután megitta a teáját, visszament a szobájába. Némi forgolódás után elnyomta a fáradtság.

Arra ébredt, hogy édesanyja ül a szobájában és fogja a kezét.

– Anya! Te mit keresel itt? – kérdezte Mia hunyorogva, mert pont belesütött a nap a szemébe.

– Ne haragudj kicsim, nem akartalak felkelteni, de Sarah van itt, hozzád jött.

– Sarah? – hitetlenkedett Mia. – De csak tízre beszéltük meg! – ásított nagyot a lány.

Anyja aggódva nézett rá.

– Szívem! Negyed tizenegy van.

Mia nem akarta elhinni! Félig ülő helyzetbe tornázta magát, a szemeit dörzsölgetve az órája után kutakodott. Lassan kitisztult előtte a világ és felfogta, mit is lát a számlapon.

– Jesszusom, tényleg! – kiáltott fel.

Ahogy sietve fel akart kelni, majdnem leesett az ágyról.

– Ennyire ne kapkodj! – kuncogott az anyja. – Sarah megvár!

Mia villámgyorsan belebújt egy leggingsbe és egy pólóba. Hétvége van, lazaság, bár imádja a hosszú szoknyákat, szép blúzokkal, most ez is megteszi. Sarah a konyhaasztalnál ült, a péksütin rágódott, ami előző napról maradt. Körülötte Isabella sertepertélt és megpróbálta rábeszélni valamiféle omlettre. Sarah, ahogy megpillantotta Miát, felállt az asztaltól és tárt karokkal üdvözölte.

– Jó reggelt, álomszuszék! – mondta, miközben megölelték egymást.

– Mia kisasszony! – szólt közbe Isabella. – Mit készítsek önnek reggelire?

– Elég lesz egy melegszendvics, Isabella, köszönöm. Közben elmesélhetnéd, milyen volt a randid?

Isabella mosolya elárulta, hogy valószínűleg, kellemesen telt az este.

– Szorítson a kisasszony! Azt hiszem, ebből lehet második is!

Mia anyukája az ajtóból figyelte a csicsergésüket, amit Sarah nem vett észre, ezért nekiszegezte a kérdést barátnőjének.

– Te is mesélj, Miusom! Mi volt tegnap?

Mia arcán jeges rémület futott át. Szerencsére Sarah tudott olvasni a tekintetéből, így gyorsan hozzátette.

– Úgy értem, időben hazaértél? – elég bugyuta próbálkozás volt, amit Helen észre is vett.

Ő is volt fiatal! Megsejtve valamiféle szent titkolózást, azt tanácsolta a lányoknak, hogy a hátsó teraszon fogyasszák el a reggelit, ahol nyugodtan társaloghatnak.

– Ugyan anyu! Nincs semmi titkolnivalóm! – nevetgélt zavartan Mia. – Majd a reggeli után, dumálunk a szobámban.

Helen egy bólintás kíséretében nyugtázta a dolgot. Sarah, nem éppen úrilány módjára nyalogatta le az ujja hegyéről a melegszendvicskrém utolsó cseppjeit, majd nyammogva megszólalt.

– Isabella, ez a házi szendvicskrém recept… ez maga a csoda, ez varázs…

– Elég lesz Sarah! – szakította durván félbe Mia, attól tartva, hogy olyan szavakat mond a barátnője, amitől ő maga is zavarba jön. – Isabella még elbízza magát! – kacsintott rá a lányra, majd udvariasan megköszönte a reggelit.

Megfogta barátnője kezét és a szobája felé húzta.

– Ah, már megint túlettem magam! – huppant bele Sarah, Mia forgószékébe, meg is perdült vele. – Isabella még a melegszendót is ínycsiklandozón készíti! – paskolta meg a pocakját. – Mesélj végre! Mi volt tegnap?

Mia kényelmesen elhelyezkedett az ágyán, törökülésben. Azon gondolkodott, tényleg mondja-e meg Sarah-nak azt a teljesen képtelen dolgot, hogy a nagyanyját valójában meggyilkolták. Ő pedig, sőt az anyja és a nagyanyja is, boszorkány. Teljesen nevetségesen hangzott, még a fejében is. Végül úgy döntött, csak ártatlan részleteket oszt meg barátnőjével. A boszorkányosdit meg a gyilkosságot kihagyja, hiszen még ő sem hitt benne igazán. Sarah a horrorfilmek említése kapcsán is összerezzen és Halloweenkor a legdurvább dolog, amit csinál, az az, hogy vörösre festi az ajkát és fekete szemhéjpúdert használ.

– Nos, a jósnő azt mondta – kezdte Mia –, hogy vissza kell találnom a gyökereimhez.

– A gyökereidhez? – kérdezett vissza értetlenkedve Sarah.

– Igen, azt hiszem...

Mia érezte, hogy nem elég hihető a füllentése, gyorsan folytatta hát.

– Meg azt, hogy hordjak ametiszt vagy vörös jáspis kristályt magamnál, meg füstöljek cédrussal.

– Ahha ... – Sarah láthatóan csalódottnak tűnt, de hamar felvillanyozódott. – Vörös jáspist mondtál?

– Igen, azt. Miért?

A lány benyúlt a táskájába.

– Az az igazság, hogy már egy ideje megvettem, de mindig elfelejtettem odaadni.

Egy kis zacskót tartott a tenyerében, amit a barátnője felé nyújtott.

– Mi ez, Sarah? – kérdezte Mia.

– Semmi különös. Egy egyszerű bőrnyakláncon egy vörös jáspis kő. Amikor megláttam, egyből te jutottál eszembe, leginkább a vörös hajad miatt. Szerintem nagyon illik hozzád!

A lányok összemosolyogtak, megölelték egymást. Mia óvatosan kivette a nyakláncot a kis tasakból és a nyakába akasztotta.

– Na, milyen? – kérdezte, vörös haját hátradobva, bohókásan illegetve magát.

– Hű! – tátotta el döbbenten a száját Sarah. – Egyszerű, mégis annyira passzol! Mintha a szemed zöldebb, a hajad még vörösebb
lenne. Boszorkányos!

Miának, ebben a percben, kedve lett volna kitépni a nyakláncot a nyakából, de türtőztette magát. Sarah észrevette a nemtetszését.

– Valami rosszat mondtam? Tudom, ez a vörös haj, meg a boszor...

– Hagyd abba! – hurrogta le ismét durván Mia, majd megpróbált nyugalmat erőltetni magára. – Gyönyörű a kő! Köszönöm! Nem kell megmagyarázni! Aki meg azt gondolja, hogy csak a boszorkányoknak van vörös haja, nos, azt békává változtatom! – jelentette ki, és a mondat végére magára erőltetett egy mosolyt.

Barátnője megkönnyebbülve sóhajtott. Mia töprengett, hogyan folytassa tovább? A jósnőnő azt mondta, induljon el a saját útján. Talán azon az úton, amin már rég el akart indulni, de valaki mindig visszatartotta?

– Azt hiszem, haza kellene utaznom – bökte ki kicsit tétován.

– Haza? Úgy érted, Hutterwoodba? – kérdezte Sarah.

– Igen, úgy értem. Marie mama szerint el kellene indulnom a saját utamon...

– Azt hittem, az itt van, Greenhole-ban!

– Sarah, hogy őszinte legyek, csak tengődöm. Szeptemberben, egy év halasztás után kezdem a fősulit, irodalom szakon, és újra csak azt kérdem magamtól, minek?

– Meeeeert szereted az irodalmat? – próbált kicsit viccelődni Sarah.

– Az igazság az, hogy nem tudom, ki vagyok, mit akarok! És igen, tudom, hogy sok korombéli is hasonlóan érez, de...

Mia úgy érezte hiába mondana bármit is, barátnője úgysem értené meg. Inkább egy hatalmas sóhaj közepette elhallgatott.

– Ha úgy érzed, hogy haza szeretnél menni, akkor menj! Mi baj lehet belőle? Hamarosan itt a nyári szünet, a könyvtárban is pangás
lesz. Simán átvállalom a munkád, a pénz is jól jön.

Mia szája majdnem tátva maradt. Csak ő érzi őrültségnek a Hutterwoodba utazást? Elvégre nem maradt ott senkije! Aztán eszébe jutott még valami.

– Annyira jó, hogy így állsz hozzá! De Helen, tuti ki fog akadni... – kezdte bizonytalanul.

– Miből gondolod?

– Régebben kérdezgettem, hogy miért nem járunk haza soha? Elvégre ott a nagyanyám sírhelye, a régi háza, amivel azt se tudom, mi történt. De nem lehet vele ilyenről beszélni! Emlékszem, egyszer el akartam veled menni, hogy megmutassam, hol éltem. Anyám az ötlet hallatán is teljesen kibukott.

– És a papád? Ő sem támogat ebben?

– Apám... – legyintett Mia, majd grimaszolva idézte apja mondatait. – „Vigyázni kell édesanyádra, ne zaklassa fel magát, blablabla!” Mintha még mindig szerelmes lenne belé! Nem is értem, miért váltak el.

– Akkor az a legegyszerűbb, ha nem mondod meg, hová mész!

– Tessék? – kérdezett vissza értetlenül Mia.

– Úgy értem – folytatta Sarah – azt mondod, kirándulni mégy, akár velem vagy a pasiddal.

– Mi van, a fejedbe szállt a melegszendvics? Nincs is pasim! – horkant fel Mia.

– Fogd már fel a lényeget! Miért kellene beavatnod minden részletbe a szüleidet? – kérdezte suttogva Sarah. – Nem nyolcéves vagy már! Más ennyi idősen, hátizsákkal bejárja a fél világot! Mennyi időre akarsz odamenni?

– Nem is tudom! Néhány nap, talán egy hét.

– Szóval, miért kellene bevallanod, hogy OTT töltöd azt a néhány napot?

– Kicsit félek… itthagyni az anyámat.

– Ha akarod, majd ránézek.

– Oh, persze, csak akkor ne azt a sztorit adjuk be, hogy velem kirándulgatsz! – mondta csipkelődve Mia. – De, talán megkérhetem Isabellát, hogy többet legyen itt és apám is jobban odafigyelhet – sóhajtott fel Mia, miközben a plafonra emelte tekintetét.

– Édesanyád biztos nem akarná, hogy feladd önmagad miatta. Bár te nem így látod, de nem kell odaláncolnod magad hozzá!

Mia elgondolkodott. Kicsit meg is ijedt Sarah mondataitól. Főként az igazságtartalmuk miatt. Megrémült a lehetőségtől, mert már rég el akart menni Hutterwoodba. Hacsak a régi otthonára gondolt, úgy érezte, valami hívja. Még maradt ott teendője. Ám anyját kímélni akarta. Inkább elnyomta magában az érzéseit. De, amiről nem tud, az nem fáj. Bár Sarah, néha túl lazán veszi a dolgokat, most, talán, igaza volt! Csak egy kirándulás. Vagy valami hasonló... Talán, ha meglátogatja a nagyija sírhelyét, utána nyugodt éjszakái lesznek. Különben sem kell mindent véresen komolyan venni, amit Marie mondott. Lehet, hogy a saját útja az, amit maga határoz meg. Például, egy ilyen kis utazás.

Nemsokkal később telefonon lekérdezte a vasúti menetrendet. Már csak azon tűnődött, mit fog még csinálni, ha Hutterwoodban lesz, azon kívül, hogy elmegy a temetőbe meg a nagyija régi házához. Talán nincs is kit meglátogatni, hisz furcsamód, senkivel sem tartották a kapcsolatot, miután egyik napról a másikra elköltöztek. Azóta pedig úgy éltek, mintha nem lett volna életük előtte, mintha nem lett volna Hutterwood...

Harmadik fejezet

Hazudni rossz dolog. De mi van, ha ők kezdték?!

M

ár dél is elmúlt, amikor Isabella megérdeklődte a lányoktól, akik időközben a nappali kanapéjára telepedtek le, hogy kérnek-e ebédet.

– Én nem vagyok éhes, a késői reggelitől még mindig tele a hasam – válaszolt Mia.

– Én meg – kezdte Sarah – gyakorlatilag kétszer reggeliztem – konstatálta kuncogva.

– Asszonyom sem kér enni? – nézett kérdőn Helenre, aki épp borogatást tett a fejére.

– Sajnálom, Isabella, hogy ennyit dolgoztál vele, de borzasztóan fáj a fejem. Csak a teám készítsd el, kérlek! A lasagnát hagyd a sütőben, jó lesz vacsira. Aztán menj te is, pihenni!

– Rendben asszonyom, köszönöm!

Isabella hozzáfogott a tea elkészítéséhez, amire Mia gúnyos pofát vágott. Sarah ezt nem vette észre, mert épp az ablakon bámult kifelé.

A délelőtti napfényes, kék égre, mostanra, gomolygó esőfelhők telepedtek.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha elindulok haza. Nem szeretnék elázni!

– Rendben – mondta beleegyezően Mia.

Lassan felállt a kanapéról, megölelte, majd kikísérte barátnőjét.

– Remélem, el mersz indulni azon az úton! – súgta Sarah a fülébe.

Mia csak biccentett, majd becsukta a távozó barátnője mögött az ajtót.

– Miért nem kíséred haza a barátnőd? – kérdezte Helen, aki egy bögre teával a kezében lépett ki a konyhából, pont úgy, ahogy előző este.

– Esőre áll. Különben is, Isabella mindjárt megy. Jobb, ha itthon maradok veled – magyarázta Mia.

– Ugyan már, tudok vigyázni magamra! – sértődött meg Helen.

– Hát hogyne, anyu! – mondta a lány, majd egy puszit nyomott édesanyja arcára. – De akkor sem szeretnék elázni! A szobámban leszek.

Egy pillantást vetett a konyhapultra, ahol egy ugyanolyan, barna zacskó árválkodott, mint amilyet Marie-tól kapott. Tisztán emlékezett rá, hogy tegnap a táskájába pakolta. Lassan odasétált és felemelte.

– Betennéd a teám a szekrénybe? – szólt Helen, az ajtóban állva. – Isabella ottfelejtette.

Mia alaposan megnézte a zacskót, mielőtt eltette. Olyan furcsa érzés fogta el! Normális esetben nyugtalankodna és kérdései lennének. Mégis, valahol, a zsigereiben azt érezte, minden a legnagyobb rendben. „Én fogok bedilizni! – mormolta az orra alatt Mia, ahogy bezárta maga mögött az ajtót. – Méghogy tud vigyázni magára! Hát persze! Lecseréled a gyógyszereid teákra, de tudsz vigyázni magadra?!” – mondta maga elé szarkasztikusan, miközben egy grimaszt vágott.

Szokásától eltérően, elfordította a kulcsot, belülről magára zárva az ajtót. Leült a görgős forgószékébe. Az íróasztal fiókjából előszedett néhány régi albumot. Duplafenekű fiók! Egy filmben látott hasonlót és ilyet kért az édesapjától. Apja ugyan eléggé furcsállotta a kérést, míg el nem mondta neki, mi a terve vele. Véletlenül sem akarta, hogy az anyja megtalálja azt a néhány régi fotót, amit megőrzött a hutterwoodi életükből. Amiket csak elbújva, bezárkózva nézegetett. Néhány születésnap, ünnepek… másnak csupa unalmas, családi kép, mint az első fotó az iskolapadban és a többi. Az életének az a része, amit nem akart elfelejteni, de nem beszélhetett róla. Nem volt kivel nosztalgiázni arról, hogy milyen jókat ettek és nevettek, vagy éppen együtt sírtak és megvigasztalódtak.

Az emlékeken mélázva nézte, egyik képet a másik után, amíg egyszer csak, megakadt valamin a szeme. A nagymamája házában készült a fotó, anyák napján. Egy hatalmas csokor vadvirággal köszöntötte fel. A nagyija minden puccos virágcsokornál jobban szerette a mezei virágok színes és illatos, természetes egymásba fonódását. Nagyanyja mögött, egy fal előtt álló kis szekrény volt, amiről lelógott egy anyagdarab, talán terítő. Elég nehezen volt kivehető a régi fotón. Felkapcsolta az asztali lámpát, gondosan nézegetni kezdte a képet. A fiókból próbált előkotorni egy nagyítót.

– Megvagy! – szólalt meg diadalittasan.

A lelógó anyagon egy körcikk széle látszott és egy háromszög csúcsa. Miután sikerült pontosan kivennie a részletet, leeresztette a nagyítót és maga elé nézett.

„Mint Marie-nél, az asztalon lévő terítő! –suttogta maga elé. – Nem, az nem lehet! Biztos valami más motívum van azon a régi terítőn!”

Megpróbált néhány másik képet megnézni, hátha jobban kivehető az egyiken a minta, de nem talált egy hasonlót sem. Nézte a fotókon a nagymamáját, aki annyira csodálatos asszony volt! Kiválóan értett a gyógyfüvekhez, fűszerekhez és sok esetben az emberekhez is. Megint kezébe vette a nagyítót, vizsgálni kezdte a képrészletet, amivel hasonlóságot vélt felfedezni Marie jósdájának egy kellékével. Mélyen el akarta nyomni magában a boszorkánysággal kapcsolatos gondolatait. Komoly belső harcot vívott, hogy még gondolatban se mondja ki! De ekkor, hasonlóan az előző estéhez, egy sugallatot hallott. Mintha belülről, a zsigerei mélyéről jönne! Ő ugyan hiába nem akarja kimondani, de nem az ajkai közül jött a szó! Hanem ott volt és szinte mellbevágta: Bűbájos!